ПОСТАНОВА
Іменем України

11 квітня 2018 року 
Київ
справа №815/4532/16
провадження №К/9901/23126/18, К/9901/23131/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О. В., 
розглянувши у письмовому провадженні в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі також - ГУ НП в Одеській області) про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито
за касаційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду,постановлену 01 грудня 2016 року у складі судді Завальнюка І.В.,  ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду,постановлену 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого - Градовського Ю.М., суддів: Кравченка К.В., Лук'янчук О.В., а також на постанову Одеського окружного адміністративного суду,прийняту 01 грудня 2016 року у складі судді Завальнюка І.В., та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду,постановлену 29 березня 2017 рокуу складі колегії суддів: головуючого - Градовського Ю.М., суддів: Кравченка К.В., Лук'янчук О.В.,
в с т а н о в и в :
У вересні 2016 року ОСОБА_1.(далі також - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
скасувати наказ начальника ГУ НП в Одеській області за №543 о/с від 23 червня 2016року в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність);
поновити його на посаді інспектора Хаджибеївського відділення поліції в м.   Одесі ГУ НП в Одеській області; 
стягнути з ГУ НП в Одеській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що він проходив службу в поліції на посаді інспектора Хаджибеївського відділення поліції Суворовського відділу поліції в м.Одесі ГУ НП в Одеській області з присвоєним спеціальним званням - підполковника поліції.
На підставі рішення (висновок) Атестаційної комісії №14 ГУ НП в Одеській області від 3 березня 2016року, оформленого протоколом, позивач займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.
Начальником ГУ НП в Одеській області прийнято наказ за №543 о/с від 23 червня 2016року про звільнення ОСОБА_1 відповідно до п.5 частини першої статті 77 ЗУ «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність). 
Позивач вважає, що підстав для проведення атестування, передбачених ЗУ «Про Національну поліцію» немає. Атестаційною комісією не досліджувалась інформація про результати службової діяльності позивача, відсутні докази, які доводили б, що позивач не відповідає займаній посаді. Позивач сумлінно ставиться до своїх обов'язків, тому наказ про звільнення є протиправним та підлягає скасуванню.
Посилаючись на зазначені обставини просив позов задовольнити.
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 1 грудня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року, адміністративний позовКармазіновського В.Б. до ГУ НП в Одеській області в частині скасування наказу начальника ГУ НП в Одеській області за №543 о/с від 23 червня 2016року в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.5 частини першої статті77 ЗУ «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність) та поновлення позивача на посаді інспектора Хаджибеївського відділення поліції в м.Одесі ГУ НП в Одеській області-залишив без розгляду.
В частині позовних вимог щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, Одеський окружний адміністративний суд постановою від 1 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року, - відмовив.
У касаційних скаргах представник позивача, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати їх рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Головне управління Національної поліції в Одеській області подало відзив на касаційну скаргу, в якому, з посиланням на необґрунтованість останньої, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Касаційні скарги підлягаютьдочасткового задоволення з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, висновком Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції в Одеській області від 3 березня 2016 року встановлено, що позивач займаній посаді не відповідає та підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність. 
Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 23 червня 2016 року № 543 о/с позивача звільнено зі служби в Національній поліції через службову невідповідність.
До суду з указаним позовом ОСОБА_1 звернувся 6 вересня 2016 року.
Обґрунтовуючи причини пропуску встановленого строку, позивач зазначав, що про існування наказу йому стало відомо лише 18 серпня 2016 року, у день коли йому було надано витяг з наказу, а тому вважає що ним не було пропущено  встановлений  частиною третьою статті 99 КАС України (в її редакції чинній на час звернення позивача до суду з даним позовом) місячний строк для звернення до суду.
Залишаючи позовну заяву без розглядув частині скасування наказу про звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.5 частини першої статті77 ЗУ «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність) та поновлення його на посаді інспектора Хаджибеївського відділення поліції в м.Одесі ГУ НП в Одеській області, суд першої інстанції з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції виходив з наступного.
Суди встановили, що в провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа за №815/2587/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Одеській області, Атестаційної комісії №14 ГУ НП в Одеській області про визнання протиправним та скасування Рішення (висновку), оформленого протоколом, та зазначеного в розділі ІV «Результати атестування (висновок атестаційної комісії)» атестаційного листа, а саме: « 4 займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність».
В ході судового розгляду вищезазначеної справи №815/2587/16 представником ГУ НП в Одеській області в судовому засіданні були надані письмові заперечення проти адміністративного позову із додатками, серед яких була копія наказу ГУ НП в Одеській області за №543 о/с від 23 червня 2016року, які ухвалою суду на місці від 6 липня 2016року були залученні до матеріалів справи.
В подальшому, 7 липня 2016року представником позивача адвокатом ОСОБА_3 (який також представляє інтереси ОСОБА_1 і по цій справі) подано заяву про ознайомлення із матеріалам справи та виготовлення їх копій і в цей же день її реалізовано, про що свідчить його підпис на заяві від 7 липня 2016року
Отже з наведеного вбачається, що звертаючись до суду із наведеним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_3 знали про оскаржуваний наказ начальника ГУ НП в Одеській області за №543 о/с від 23 червня 2016року в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.5 частини першої статті 77 ЗУ «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність) ще 7 липня 2016 року, що не позбавляло можливості своєчасно звернутися до суду за захистом свого порушеного права. 
Томусуд першої інстанції виходив із пропуску позивачем місячного строку звернення до суду та відсутності підстав для його поновлення.
Зазначена позиція підтримана Одеським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.
Верховний Суд з такими висновками судів не погоджується, вважає їх передчасними та зазначає наступне.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, яка була чинна на час звернення позивача до суду й ухвалення оскаржуваних судових рішень, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
За змістом частин першої, другої статті 99 вказаного Кодексу адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною третьою цієї ж статті обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Тобто, за змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 100 цього ж Кодексу, згідно з якою адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. 
Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.
Відповідно до частини третьої статті 99 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Частиною першою статті 233КЗпП України, встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Тобто, КАС України та КЗпП України встановлено, що для звернення до суду у справах про звільнення  встановлено місячний строк, який обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до частини третьої статті 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
У справі, що розглядається, позивач як під час звернення до суду, так і в апеляційній та касаційній скаргах зазначав, що витяг з  оскаржуваного наказу про його звільнення він отримав лише 18 серпня 2016 року, а трудову книжку на час звернення до суду та розгляду справи судами попередніх інстанцій не отримав взагалі.
Однак, зазначені доводи позивача судами попередніх інстанцій не були досліджені належним чином.
Так, постановляючи рішення про залишення частини позовних без розгляду, судами були враховані лише доводи відповідача, доводи ж позивача були відхилені, хоча в дійсності судами взагалі не досліджувалось питання отримання позивачем витягну з наказу про його звільнення, будь-які докази про отримання оскаржуваного наказу, трудової книжки, в матеріалах справи відсутні.
Враховуючи вищезазначені обставини, Верховний Суд висновок судів попередніх інстанцій щодо пропуску позивачем строку звернення до судувважає передчасним, а тому рішення судів щодо залишення позовних вимог в частині оскарження наказу про звільнення та поновлення на роботі без розгляду підлягають скасування з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Колегія суддів Верховного Суду, також зазначає, що відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України, при винесення рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.
Разом з тим, рішенню про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу має передувати вирішення спору щодо правомірності його звільнення, поновлення на роботі тощо.
Враховуючи те, що позовні вимоги в частині скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботіпо суті не розглянуті, рішення судів в частині позовних вимог щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу також підлягають скасування з направленням справи для продовження розгляду.
Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідностатті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
За таких обставин суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.
При цьому суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Враховуючи викладене, судами першої та апеляційної інстанцій не з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.
При встановленні наведених фактів судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованого судового рішення і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.
За таких обставин справу необхідно направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 242, 243, 341, 345,349, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд
п о с т а н о в и в :

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2016 року, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 рокуу цій справі скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                М. І. Смокович 
Судді                                                                                          В.М. Бевзенко
                                                                                          О. В. Білоус