Постанова
Іменем України
5 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 404/4956/15-ц
провадження № 61-1294 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
суддів: Ступак О. В. (суддя-дповідач),  ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,
учасники справи: 
 
позивач - ОСОБА_3, 
представник позивача - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5
третя особа - Кіровоградська міська державна нотаріальна контора № 1, 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 1 серпня 2016 року у складі судді Кулінка Л. Д. та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 2 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Суровицької Л. В.,   Авраменко Т. М., Кіселика С. А., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - Кіровоградська міська державна нотаріальна контора № 1, про визнання заповіту недійсним.
 
Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 25 квітня 1997 року його мати уклала шлюб з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його мати, а                 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7 Після звернення до нотаріуса, йому стало відомо, що ОСОБА_6 склав заповіт, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, заповів відповідачу.
 
Проте заповіт не відповідав його волі, оскільки за станом здоров'я ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій у зв'язку із систематичним зловживанням спиртними напоями.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 5 серпня 2014 року про призначення спадкоємцем ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1 ОСОБА_8, на підставі статті 203, частини третьої статті 228, частини другої статті 1257 ЦК України.
 
Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 1 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. 
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оспорюваний правочин вчинено відповідно до вимог закону, а доказів того, що заповіт було складено ОСОБА_6 у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, суду надано не було. 
 
Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 1 серпня 2016 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази вчинення відповідачем тиску на ОСОБА_6 
 
У листопаді 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда                  від 1 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області           від 2 листопада 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Крім того, заявник зазначав, що оскаржуваний заповіт складено спадкодавцем внаслідок постійного тиску відповідача та зловживання ОСОБА_6 спиртними напоями. Також судами не враховано, що ініціатором оспорюваного заповіту є суддя Кіровоградського районного суду Кіровоградської області Пасічник Д. І. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2017 року відкрито касаційне провадження.
 
23 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу, в якому зазначалось, що жодного тиску, а тим більше споювання спадкодавця не було. Більше того, саме позивач чинив на ОСОБА_6 психологічний та фізичний тиск, після смерті матері позивача і водночас дружини ОСОБА_6 - ОСОБА_3  Підстав ставити під сумнів волевиявлення спадкодавця немає, оскільки відсутність волевиявлення не була доведена та немає відомостей про психічний стан спадкодавця на момент складання заповіту. 
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). 
 
У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції   Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати позивача - ОСОБА_3, після смерті якої спадкоємцями за законом відповідно до частини першої статті 1260 ЦК України є її син ОСОБА_3 та чоловік - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6 
 
За життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1, за реєстром № 2-367, згідно з яким ОСОБА_6 усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, заповів ОСОБА_5
 
У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
 
Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
 
Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди  особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
 
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 лютого 2016 року у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_6 
 
Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 19 квітня 2016 року № 187, з урахуванням усіх наявних медичних документів на ОСОБА_7, повну відсутність записів невропатологів, психіатрів, наркологів у період останніх трьох років життя до моменту складання заповіту 5 серпня 2014 року, дати відповідь на поставлені перед експертами питання не виявилося можливим. (а. с. 143-144 зв)
 
Суди попередніх інстанцій правильно врахували вказаний вище висновок, показання свідків, які були допитані у судових засіданнях, а також інші докази, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки саме позивач не довів своїх вимог, що є його процесуальним обов'язком.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України, в редакції, що була чинною на час ухвалення рішень, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що вчинення померлим ОСОБА_6 оспорюваного заповіту не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, спадкодавець був дієздатним на час укладення заповіту, його дієздатність була перевірена нотаріусом, заповіт посвідчено нотаріусом, тобто було дотримано вимогу про нотаріальне посвідчення заповіту, волевиявлення заповідача було вільним, обґрунтованим і відповідало його внутрішній волі та меті (наслідкам), яку переслідував спадкодавець. 
 
При цьому посилання заявника у касаційній скарзі на те, що складення заповіту було ініційовано ОСОБА_5, який є суддею Кіровоградського районного суду Кіровоградської області, не може бути підставою для скасування рішення, оскільки заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК України); без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов'язкову частку у спадщині.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і  обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 1 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 2 листопада 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | С. О. Погрібний     Г. І. Усик