Постанова                                                      
Іменем України
 
28 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 332/4891/15-ц
 
провадження № 61-2619 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,      Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, Запорізька міська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Меркулової Л. О. від 2 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів:      Кухаря С. В., Осоцького І. І., Панкеєва О. В., від 12 квітня 2016 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Запорізької міської ради про усунення перешкод                          у користуванні майном.
 
Позовна заява мотивована тим, що згідно з рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2006 року за ним визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Згідно з викопіюванням зі схеми будівельного кварталу, складеного органами бюро технічної інвентаризації станом на 17 квітня 1992 року, до складу домоволодіння АДРЕСА_1 також входили наступні будівлі та споруди: житловий будинок літ. «А»; сараї літ. «Б»,             літ. «Д» та літ. «Е»; вбиральня літ. «Ж», водопровід № 2, паркан № 3, 4. Зазначені будівлі та споруди знаходились на земельній ділянці площею      637 кв. м, із яких 40 кв. м - надлишки землекористування.
Зазначав, що на підставі рішення суду від 24 липня 2006 року він набув право власності не тільки на житловий будинок, а і на сараї літ. «Б», літ. «Д», літ. «Е» й вбиральню літ. «Ж», які були підсобними будівлями і складали з будинком одне ціле. Після визнання за ним права власності на житловий будинок ОСОБА_5 почав чинити йому перешкоди у користуванні належною йому власністю - сараями літ. «Б» та літ. «Д», а саме: огородив частину земельної ділянки площею 315 кв. м, на якій розташовані сараї та інші споруди, металевим парканом, чим перешкоджає йому у доступі до належного йому майна.
Вказував на те, що земельна ділянка по АДРЕСА_2, площею 0,0912 га, належить ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на землю, зареєстрованого 20 квітня 2010 року та виданого на підставі рішення Запорізької міської ради від 9 грудня 2009 року НОМЕР_1.
Позивач вважав, що внаслідок прийняття Запорізькою міською радою рішення від 9 грудня 2009 року НОМЕР_1 та видачі ОСОБА_5 державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,0912 га, він позбавлений можливості користуватись належним йому майно - сараями літ. «Б» та літ. «Д». 
З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив усунути йому перешкоди у користуванні майном - сараями літ. «Б» та літ. «Д», які є підсобними будівлями житлового будинку АДРЕСА_1, шляхом визнання протиправним та скасування як такого, що прийнято незаконно і порушує його права, рішення Запорізької міської ради                 від 9 грудня 2009 року НОМЕР_1 в частині затвердження технічної документації із землеустрою; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0912 га, зареєстрований 20 квітня 2010 року за № НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_5 перемістити паркан, що розділяє домоволодіння АДРЕСА_1 у бік домоволодіння № 5 на межу, за межі зовнішніх стін сараїв - літ. «Б» та літ. «Д» згідно з викопіюванням зі схеми будівельного кварталу будинку АДРЕСА_1, складеним органами бюро технічної інвентаризації станом на 17 квітня   1992 року, та зобов'язати ОСОБА_5 звільнити від належних йому речей сараї літ. «Б» та літ. «Д», що на плані домоволодіння АДРЕСА_2 зазначено як «літня кухня» та літ. «Д»; заборонити          ОСОБА_5 обмежувати йому доступ до належних йому сараїв літ. «Б» та літ. «Д» шляхом встановлення ОСОБА_5 паркану.
 
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 2 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи  у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов ОСОБА_4 є необґрунтованим та безпідставним, оскільки він просить усунути йому перешкоди у користуванні майном, на яке у нього немає правовстановлюючих документів, і на яке він немає права, і крім цього, просить зобов'язати ОСОБА_5 перемістити паркан та надати доступ до сараїв літ. «Б» та літ. «Д», тобто просить особу, якій належить вищезазначене майно - сараї літ. «Б» та літ. «Д», на підставі правовстановлюючих документів - державного акта на право власності на земельну ділянку від 20 квітня 2010 року № НОМЕР_2, яка і є власником цього майна. При цьому судом зазначено, що вказаного права ОСОБА_5 ніхто не позбавляв, що підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили.
 
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2006 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, тобто тільки на будинок, а тому                     у позивача не виникло права власності чи права користування сараями        літ. «Б» та літ. «Д», отже відсутні підстави для задоволення його позову про усунення перешкод у користуванні майном, оскільки прав на вказане майно у позивача не виникло.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.  
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що судами попередніх інстанції було неправильно застосовано положення статей 186, 188, 190, 316, 317, 381 ЦК України та правові позиції, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» та постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня     2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» щодо належності сараїв літ. «Б» та літ. «Д» до головної речі - до житлового будинку АДРЕСА_1 і складає з цим будинком одне ціле, а тому дійшли помилкового висновку про те, що він не набув права власності на спірні будівлі й, відповідно, відсутні підстави для задоволення його вимог про усунення перешкод у користуванні майном. 
Також указував на те, що, вирішуючи спір, суди не встановили, до складу якого з домоволодінь (№ 5 чи АДРЕСА_1) входили сараї літ. «Б» та літ. «Д» та на якій правовій підставі ОСОБА_5 користується вказаними будівлями, не встановили правовий режим цих будівель.
Крім того, зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірній будівлі належать відповідачу на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 20 квітня 2010 року.
При цьому вказував, що суди не надали правової оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, та які підтверджують належність йому спірних сараїв, а також те, що вказані споруди ніколи не входили до складу домоволодіння АДРЕСА_2.
 
У серпні 2016 року ОСОБА_5 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, в якому зазначав, що судові рішення є законними і обґрунтованими та просив відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
22 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2006 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в поряду набувальної давності.
 
На підставі зазначеного судового рішення 14 березня 2007 року Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на зазначений будинок.
 
ОСОБА_5 проживає у АДРЕСА_2.
 
Рішенням Запорізької міської ради від 9 грудня 2009 року НОМЕР_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення ОСОБА_5 державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0, 0912 га по АДРЕСА_2.
 
На виконання вказаного рішення Запорізькою міською радою видано державний акт від 20 квітня 2010 року № НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,0912 га на ім'я ОСОБА_5
 
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня              2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2015 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2015 року та ухвалою Верховного Суду України від 4 грудня 2015 року, у позові ОСОБА_4, ОСОБА_6 до Запорізької міської ради,             ОСОБА_5 про скасування рішення Запорізької міської ради від 9 грудня 2009 року НОМЕР_1 та державного акта на право власності на земельну ділянку від 20 квітня 2010 року № НОМЕР_2 відмовлено.
 
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. 
 
За положеннями частин першої і другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
 
Установлено, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2006 року.
 
Разом із тим, пред'являючи позов про усунення порушень, які перешкоджають здійсненню права розпорядження належним йому майном, тобто негаторний позов - позов власника про усунення порушень, позивач не довів та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є власником майна, про усунення порушень якого він пред'явив позов, а саме - сараїв літ. «Б» та літ. «Д».
 
За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установивши, що у позивача не виникло права власності чи права користування сараями літ. «Б» та літ. «Д», дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення його позову про усунення перешкод у користуванні майном, оскільки прав на вказане майно у позивача не виникло.
 
Доводи касаційної скарги про те, що сараї літ. «Б» та літ. «Д» не є самостійним нерухомим майном, а є допоміжними приміщеннями призначеними для обслуговування житлового будинку, а отже, є його приналежністю, висновків суду не спростовують на законність рішення суду не впливають, оскільки на підставі рішенням Заводського районного суду     м. Запоріжжя від 24 липня 2006 року ОСОБА_4 набув право власності лише на житловий будинок АДРЕСА_1, а тому у позивача не виникло права власності чи права користування сараями         літ. «Б» та літ. «Д». 
 
Безпідставним також є посилання у касаційній скарзі на викопіюванню зі схеми будівельного кварталу на присадибну ділянку АДРЕСА_1 від 17 квітня 1992 року, в якому зазначено спірні будівлі - сараї літ. «Б» та літ. «Д», оскільки вказана схема будівельного кварталу не підтверджує права власності позивача на спірні сараї.
 
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка, на якій розташовані сараї літ. «Б» та літ. «Д», до виділення її ОСОБА_5, перебувала у законному користування ОСОБА_4
 
Крім того, виділенням ОСОБА_5 земельної ділянки, на якій розташовані спірні сараї, права позивача не порушено, що підтверджується рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року, яке набрало законної сили.
 
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 2 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Є. В. Синельников      С. Ф. Хопта      Ю. В. Черняк