Постанова
Іменем України
 
6 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 161/2183/16-ц
провадження № 61-7363 зпв 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.
 
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, за заявою Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 серпня 1975 року вона була прийнята на роботу на посаду свердлувальника третього розряду Луцького автомобільного заводу, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» (далі - ПАТ «АК «Богдан Моторс»). 2 жовтня        1975 року вона при виконанні трудових обов'язків отримала тяжку травму правої кисті. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився з нею, відповідачем 3 жовтня 1975 року було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві, в якому зазначено, що причиною нещасного випадку була її неуважність при роботі на агрегатному станку.        30 липня 2014 року висновком Профпатологічної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) їй було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 20 % довічно. Отриманим трудовим каліцтвом їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях, які вона постійно переживає. Враховуючи викладене, просила стягнути з ПАТ «АК «Богдан Моторс» на її користь 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Відповідач ПАТ «АК «Богдан Моторс» позовні вимоги не визнало та просило відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що в отриманому каліцтві винна сама позивач, а підприємство створило їй належні умови праці.
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «АК «Богдан Моторс» на користь ОСОБА_1 35 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ПАТ «АК «Богдан Моторс» в дохід держави 1 378 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 5 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «АК «Богдан Моторс» відхилено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «АК «Богдан Моторс» відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 5 травня 2016 року залишено без змін.
 
У липні 2017 року ПАТ «АК «Богдан Моторс» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року.
 
У заяві ПАТ «АК «Богдан Моторс» просить скасувати судове рішення суду касаційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального Кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЦПК України 2004 року), підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 58 Конституції України, статті 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та статей 23, 268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
 
На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд ПАТ «АК «Богдан Моторс» послалося на ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року (касаційне провадження              № 6-18297св16, справа № 161/4030/16-ц). 
 
Ухвалою судді Верховного Суду України від 15 серпня 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.
 
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
12 січня 2018 року вказану заяву разом з доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від         19 лютого 2018 року справу призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява про перегляд оскаржуваних судових рішень не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
 
Під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що 11 серпня 1975 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу свердлувальником третього розряду на Луцький автомобільний завод, правонаступником якого є ПАТ «АК «Богдан Моторс». 2 жовтня 1975 року позивач, перебуваючи на роботі, отримала тяжку травму правої кисті у зв'язку з недосконалістю технологічного процесу видувки металевої стружки з агрегатного станка. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився з ОСОБА_1 під час виконання трудових обов'язків, відповідачем 3 жовтня 1975 року було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві, в якому зазначено, що причиною нещасного випадку була неуважність позивача при роботі на агрегатному станку. 30 липня 2014 року висновком МСЕК ОСОБА_1 було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 20 % довічно у зв'язку з трудовим каліцтвом. 
 
Враховуючи наведене, суди дійшли висновку, що ушкодженням здоров'я, яке ОСОБА_1 отримала під час виконання трудових обов'язків, їй було заподіяно моральні та фізичні страждання, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а право ОСОБА_1 на виплату компенсації за завдану моральну шкоду виникло з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності згідно з висновком МСЕК.
 
Виходячи з викладеного, Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 14 липня 2016 року, посилаючись на положення статті 237-1 КЗпП України, встановив наявність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.
 
Разом з тим, у наданій для порівняння ухвалі від 17 травня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, за аналогічних обставин, не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, оскільки стаття 237-1 КЗпП України набрала чинності 24 грудня 1999 року, тобто після отримання травми позивачем (1990 рік). Враховуючи, що моральна шкода заподіяна до 8 червня 1993 року, коли в України не існувало нормативних актів про відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги не ґрунтуються на законі. Крім того, станом на час виникнення спірних правовідносин до відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, застосовувалися загальні строки позовної давності (3 роки). Оскільки інститут позовної давності є нормою матеріального, а не процесуального права, то наслідки пропущення строків позовної давності мають застосовуватися згідно з нормами ЦК Української РСР 1963 року незалежно від заяви сторони у справі про застосування таких наслідків. 
 
Посилаючись на викладене, суд касаційної інстанції в ухвалі від 17 травня 2107 року зазначив, що суди попередніх інстанцій не застосували норми матеріального права, які підлягали застосуванню, не врахували, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, тобто на час травмування позивача у січні 1990 року, у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, та дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
 
Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 58 Конституції України, статей 23, 268 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України.
 
Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції зазначених норм матеріального права колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходить з такого.
 
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
 
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 1-1-4, 11 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від        14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від       21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
 
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, якою цей Кодекс був доповнений згідно із Законом № 1356-ХІV від 24 грудня 1999 року, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Згідно з роз'ясненнями, даними у пункті 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 2 жовтня 1975 рокуз позивачем стався нещасний випадок, у зв'язку із чим висновком МСЕК від      30 липня 2014 року їй встановлено 20 % втрати професійної працездатності.
 
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, виходячи з того, що право на відшкодування такої шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності висновком МСЕК, в даному випадку - з 30 липня 2014 року, коли діяла норма статті 237-1 КЗпП України, на підставі якої моральна шкода повинна бути відшкодована працівнику роботодавцем.
 
Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та вимогам норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
 
Оскільки Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі, про перегляд якої подана заява, правильно застосував статті 23, 268 ЦК України та статті 173, 237-1 КЗпП України, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви ПАТ «АК «Богдан Моторс» про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 березня 2017 року.
 
Керуючись пунктом 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний