Постанова
Іменем України        
 
18 квітня 2018 року                                                                      
м. Київ                                                                   
 
справа № 752/15411/16-ц
провадження № 61-1768св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: Київська міська рада, ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи: Друга Київська державна нотаріальна контора, Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2017 року у складі судді Шкірай М. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від  11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа Друга Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він є рідним та єдиним сином ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. За життя ОСОБА_6 було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1, а також відкрито рахунки в Акціонерному товаристві «Ощадбанк» та Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит». ОСОБА_6 заповіт не складала, інші спадкоємці першої черги відсутні, а тому у нього є передбачені чинним законодавством підстави для прийняття спадщини, про що ним 13 квітня 2016 року було подано заяву до Другої Київської державної нотаріальної контори. Однак після закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини, а саме 08 вересня 2016 року державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Погорілою Л. С. було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що у нього відсутні необхідні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Посилаючись на викладене, просив визнати за ним право власності на квартиру                  АДРЕСА_1 та на грошовий вклад, що знаходиться на банківських рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_6 в Акціонерному товаристві «Ощадбанк» та Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит».
 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року до участі у справі залучено як співвідповідачів неповнолітню ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також як третю особу - Службу у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації.
 
Законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та представник співвідповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_5 -                ОСОБА_8 заперечили проти позову, посилаючись на те, що співвідповідачі не вчиняють жодних дій, спрямованих на перешкоджання позивачу в отриманні свідоцтва про право на спадщину, правовстановлюючі документи на квартиру зберігаються у державному архіві та можуть бути отримані позивачем у позасудовому порядку. Крім того, позивач просить визнати за ним право власності на все спадкове майно, однак спадкоємцями померлої ОСОБА_6 є також відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 як онуки спадкодавця та діти її померлого сина ОСОБА_9 Тому таке визнання порушить їх право на спадкування за правом представлення.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спадкоємцями за правом представлення - малолітньою ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийнято частку у спадковому майні, що виключає можливість визнання за позивачем права власності на все спадкове майно.  Крім того, позивачем не надано допустимих доказів на підтвердження належності спадкодавцю спірної квартири, а також доказів того, що до складу спадкового майна входять грошові вклади на банківських рахунках, відкритих спадкодавцем в Акціонерному товаристві «Ощадбанк» та Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит».
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2017 року залишено без змін. 
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом повно з'ясовані обставини справи, дана належна оцінка доказам, висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування цими судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди, відмовивши йому у задоволенні позову, фактично позбавили його як спадкоємця першої черги права на прийняття спадщини, усунувши його від права на спадкування за законом, відмовили йому у витребуванні доказів, які в обов'язковому порядку мають бути досліджені судом та на підставі яких має бути прийнято судове рішення, безпідставно залучили онуків померлої у коло спадкоємців за законом. Розгляд справи по суті проводився однобічно, всупереч принципам змагальності та диспозитивності стороною відповідачів жодних доказів не надано. Заперечень щодо вирішення судами позовних вимог в частині визнання права власності на грошовий вклад спадкодавця заявником не наведено.
 
ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, подала відзив на касаційну скаргу та просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що в адвокатському запиті представника позивача до Другої Київської державної нотаріальної контори ставилося питання не про отримання самого правовстановлюючого документа, а про надання інформації щодо наявності договорів купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_6, тобто матеріали справи не містять доказів того, що позивач вчиняв дії, направлені на отримання правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Судами правомірно залучено до участі у справі як співвідповідачів неповнолітню ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки вони є спадкоємцямиОСОБА_6 за правом представлення, тому мають право на частку у спадковому майні.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України                 (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
 
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.
 
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
 
Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
 
Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу.
 
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим Відділом реєстрації смерті у місті Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві 04 березня 2016 року.
 
До складу спадщини входять квартира АДРЕСА_1, придбана ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 2                      від 14 травня 1993 року та зареєстрованого за № 9с-871, і нарахована, але не виплачена пенсія у сумі 1 276,76 грн. 
 
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
ОСОБА_6 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 сину ОСОБА_9, про що               13 листопада 2009 року склала заповіт.
 
Однак спадкоємець за заповітом ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим Відділом реєстрації смерті у місті Києві 22 січня 2010 року.
 
Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Відповідно до частин першої, п'ятої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.
 
Дітьми померлого ОСОБА_9 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, виданим 03 квітня 2007 року, та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4, виданим 07 вересня 1993 року.
 
Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
Судами також встановлено та підтверджується матеріалами спадкової справи                           № 149/2016 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, що спадкоємці за правом представлення - малолітня ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у встановлені законодавством порядку та строки прийняли спадщину після смерті баби ОСОБА_6
 
Спадкове майно після смерті ОСОБА_6 було прийнято також її сином ОСОБА_1, що підтверджується матеріалами вищевказаної спадкової справи.
 
З огляду на викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що прийняття частки у спадковому майні спадкоємцями за правом представлення - малолітньою ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 та                ОСОБА_5 виключає можливість визнання за позивачем права власності на все спадкове майно.
 
Викладене узгоджується із правовою позицію Верховного Суду України, висловленою у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-2946цс15.
 
Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не може погодитися із рішеннями судів попередніх інстанцій у частині відмови ОСОБА_1 у визнанні за ним права власності на 1/2 частину спадкового майна з огляду на таке.
 
Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
13 квітня 2016 року позивач звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
 
Постановою державного нотаріуса Другої Київської державної нотаріальної контори Погорілої Л. С. від 08 вересня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері                 ОСОБА_6 у зв'язку з відсутністю у нього необхідних правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1
 
Не погоджуючись із постановою державного нотаріуса, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права. 
 
Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
 
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.
 
На час придбання спадкодавцем ОСОБА_6 спірної квартири державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня            1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від           13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 1 цієї Інструкції реєстрацію  будинків  з  обслуговуючими  їх  будівлями   і спорудами  та  домоволодінь  у  містах  і  селищах  міського  типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів 
місцевих Рад депутатів трудящих. 
 
Згідно з пунктом 1.3 Тимчасового положенням про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (втратило чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14 грудня 2012 року), Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами  бюро технічної   інвентаризації   (далі   -  БТІ)  у  межах  визначених адміністративно-територіальних    одиниць,    обслуговування    на території  яких здійснюється БТІ,  створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших 
законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.
 
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно територіальними бюро технічної інвентаризації, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом Українита Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
 
Згідно з Інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації від 12 вересня 2016 року № 32358, яка міститься у матеріалах справи,                 ОСОБА_6 на власності належала квартира АДРЕСА_1, яка була придбана нею на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою  № 2 від 14 травня 1993 року та зареєстрованого за № 9с-871.
 
Отже, право власності спадкодавця ОСОБА_6 на спірну квартиру підтверджене належними та допустимими доказами.
 
З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, у зв'язку з чим вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм матеріального права.
 
Зважаючи на те, що допущене судами неправильне застосування вищенаведених норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови в позові про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, оскаржувані судові рішення в означеній частині слід скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. 
 
Разом з тим, рішення суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, в частині відмови у позові про визнання права власності на грошові вклади у банках є законним і обґрунтованим, оскільки позивач не надав суду доказів наявності у спадкодавця таких вкладів.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від  11 жовтня 2017 рокув частині відмови ОСОБА_1 у визнанні за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи: Друга Київська державна нотаріальна контора, Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.
 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_6.
 
В решті рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від  11 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
                                                                   
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак