ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
14.02.2018 | Київ | К/9901/2742/17 821/26/16
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:  
судді-доповідача Шарапи В.М., 
суддів Бевзенка В.М., Данилевич Н.А., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу за позовом:
 ОСОБА_2 
до     Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області         
          про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі ,
касаційне провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2017 року в складі колегії суддів: Турецької І.О. (головуючий), суддів Стас Л.В., Косцової І.П.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, в якому просить визнати незаконним наказ про звільнення позивача з органів внутрішніх справ України в Херсонській області згідно з пунктом 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015 в запас Збройних Сил України за пунктом 64 "г" через скорочення штатів та поновити позивача в органах внутрішніх справ України Управління Міністерства внутрішніх справ України в     Херсонській області. 
Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 25.01.2016 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 25.01.2016 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області №416 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення з 06.11.2015 старшого сержанта міліції ОСОБА_2 - чергового з режиму приймальника-розподільника для дітей Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області у запас Збройних Сил України за пунктом 63 "з" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Поновлено ОСОБА_2 в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області з 06.11.2015 на рівнозначній посаді, яку вона займала до звільнення. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з 2006 року перебуває на службі в органах внутрішніх справ. Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області від 06.11.2015 №416 о/с, згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 06.11.2015 у запас Збройних Сил старшого сержанта міліції ОСОБА_2 - чергового з режиму приймальника-розподільника для дітей Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області за пунктом 63 "з" (через скорочення штатів). Станом на дату звільнення позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив в з того, що у відповідача були відсутні підстави для залишення позивача на займаній посаді, оскільки остання не висловила бажання проходити службу в поліції, а відповідна заява подана нею з порушенням строків, визначених розділом ХІ Закону України "Про Національну поліцію".
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивачем з дотриманням визначених розділом ХІ   Закону України "Про Національну поліцію" строків надіслано поштовим відправленням відповідачу рапорт, в якому висловлено бажання проходити службу в поліції. Також, судом зазначено, що позивач не могла бути звільнена зі служби в органах внутрішніх справ, з огляду на положення статті 184 Кодексу законів про працю України, оскільки вона перебувала у відпустці по догляду з дитиною до досягнення нею трирічного віку. У зв'язку з тим, що діяльність структурного органу, в якому позивач обіймала посаду, була припинена, суд дійшов висновку про необхідність її поновлення на рівнозначній посаді в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, керівник якого наділений повноваженнями приймати та звільняти позивача зі служби. 
Відповідачем - Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області подано касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2017, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та залишити в силі постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 25.01.2016.
Аргументи скаржника на обґрунтування доводів касаційної скарги полягають у тому, що судом апеляційної інстанції безпідставно та необґрунтовано поновлено позивачу строки на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції. Скаржник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про необхідність поновлення позивача в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на посаді, рівнозначній тій, яку позивач обіймала до звільнення, оскільки це суперечить правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 28.10.2014 по справі №21-484а14. Крім того, приймальник-розподільник для дітей Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області мав статус окремої юридичної особи, яку припинено з 12.10.2017 і наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 №1388 скасовано штати управлінь цього Міністерства та ліквідовано усі його територіальні органи, в тому числі, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області. Тому, на думку скаржника, позивач підлягала визнанню судом такою, що звільнена на підставі пункту 1 частини 40 Кодексу законів про працю України. 
Позивачем - ОСОБА_2 до закінчення визначеного судом строку подано відзив на касаційну скаргу, на обґрунтування якого вказує, що в квітні 2016 року їй стало відомо, що посада, яку вона обіймала, скорочена у квітні 2013 року. В зв'язку з цим, позивач звернулась до суду першої інстанції із заявою про розгляд справи за нововиявленими обставинами. Проте, в її задоволенні судом відмовлено та вказано позивачу, що наведені нею обставини не є нововиявленими, але можуть слугувати підставою для оскарження рішення суду в апеляційному порядку. Позивач наголошує, що на час звільнення вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та не могла бути звільнена з урахуванням норм статті 184 Кодексу законів про працю України. Також, позивач посилається на те, що рішення суду в частині поновлення її на посаді виконане відповідачем, а функції приймальника-розподільника для дітей Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області перейшли до відділу молодіжної превенції Управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції України в Херсонській області. 
Перевіривши доводи та вимоги касаційної скарги, а також правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги та скасування рішення суду апеляційної інстанції і залишення в силі рішення суду першої інстанції, визначені статтею 352 КАС України, відсутні.
За приписами частини 4 статті 189 КАС України (в редакції, що була чинною станом  на час існування спірних правовідносин), апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 186 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження. Незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб'єкта владних повноважень подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.
Отже, строки апеляційного оскарження, які пропущені скаржником з причин, що визнаються судом поважними, підлягають поновленню. 
Апеляційну скаргу на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 25.01.2016 ОСОБА_2 подано до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом її направлення поштовим відправленням від 15.11.2016, яке надійшло до суду 17.11.2016. Разом з апеляційною скаргою позивачем подано клопотання про поновлення строків апеляційного оскарження. 
Ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2016 та від 27.01.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху з підстав, визначених частиною 4 статті 189 КАС України. 
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2017 позивачу - ОСОБА_2 поновлено строк на апеляційне оскарження постанови  Херсонського окружного адміністративного суду від 25.01.2016. 
Суд апеляційної інстанції при вирішенні питання щодо необхідності поновлення строку апеляційного оскарження дійшов висновку про поважність причин його пропуску позивачем, оскільки остання на початку кожного року повинна забезпечити проходження своєю малолітньою донькою - ОСОБА_3, 2013 року народження, медичного обстеження у Херсонській дитячій обласній лікарні, у зв'язку з вродженими вадами здоров'я. Крім того, позивач звернулась у липні 2016 року до суду першої інстанції із заявою про перегляд постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 25.01.2016 за нововиявленими обставинами. Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 17.08.2016, яка набрала законної сили, в задоволенні даної заяви позивача відмолено та зазначено, що наведені нею у заяві обставини не можуть вважатися нововиявленими, проте, можуть слугувати підставою для апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції. 
Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції стосовно поважності причин пропуску позивачем строків на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та необхідності їх поновлення, оскільки вказані нею причини були об'єктивними, не залежали від волевиявлення позивача, а тому підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження, передбачені частиною 4 статті 189 КАС України, в суду апеляційної інстанції були відсутні. 
Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Починаючи з 07.11.2015 набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію"  від 02.07.2015 №580-VIII (надалі - Закон №580-VIII), згідно з пунктом 4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Зокрема, відповідно до підпункту "г" пункту 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджене Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (надалі - Положення), покладеного в основу оспорюваного наказу про звільнення позивача зі служби, особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі. 
Пунктом 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Пунктом 9 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII визначено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Пунктом 10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII встановлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
З огляду на наведені норми законодавства, однією з необхідних умов для прийняття працівників міліції на службу в поліцію слугувало висловлення ними відповідного бажання і лише в разі відмови від походження служби в поліції такі працівники міліції підлягали звільненню зі служби в органах внутрішніх справ на підставі підпункту "г" пункту 63 Положення, через скорочення штатів. При цьому, Законом №580-VIII визначений строк, протягом якого працівник міліції міг бути прийнятий на службу в поліції, який складав три місяці з дня опублікування цього Закону. Зокрема, Закон №580-VIII опублікований в газеті "Голос України" від 06.08.2015 №141-142, отже, тримісячний строк закінчився 06.11.2015. 
За приписами частини 2 статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 05.11.2015 ОСОБА_2 надіслала поштою рапорт, яким виявила бажання проходити службу в поліції.
Статтею 255 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.
При цьому, статтею 1 Цивільного кодексу України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Отже, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції правильно застосував наведені норми матеріального права і колегія суддів касаційного суду погоджується з його висновками щодо своєчасного подання позивачем рапорту про проходження служби в поліції та відсутності підстав для звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справи згідно підпункту "г" пункту 63 Положення.
Пунктом 11 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII встановлено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.
Разом з тим, відповідно до пункту 10 Положення, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. 
Згідно з частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. 
Таким чином, трудове законодавство передбачає пряму заборону звільнення з роботи жінок, які мають дітей віком до трьох років (за винятком звільнення у зв'язку із повною ліквідацією підприємства, установи, організації) і можливість звільнення працівників міліції відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №580-VIII під час перебування у відпустці, у тому числі по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, повинна здійснюватись виключно з урахуванням цієї заборони. 
Пунктом 24 Положення визначено, що в разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.
Пунктами 1.5, 8-9 Положення про приймальники-розподільники для неповнолітніх органів внутрішніх справ, що затверджене наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.07.1996 року №384 (яке було чинним станом на час існування спірних правовідносин), передбачено, що приймальники-розподільники для неповнолітніх створюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, діють у складі кримінальної міліції у справах неповнолітніх і підпорядковуються відділам кримінальної міліції у справах неповнолітніх ГУМВС в Криму, м. Києві, Київській області, УМВС в областях і м. Севастополі та перебувають в оперативному підпорядкуванні районних, міських органів внутрішніх справ за місцем їх знаходження. Штати приймальників-розподільників для неповнолітніх встановлюються і затверджуються Міністром внутрішніх справ України у відповідності із граничною чисельністю і фондом оплати праці працівників приймальників-розподільники для неповнолітніх, затвердженим Урядом Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською державними адміністраціями. Приймальники-розподільники для неповнолітніх є юридичними особами, знаходяться на самостійному балансі, мають власний бланк, печатку із зображенням Державного герба України і своїм найменуванням та рахунки в установах банків. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 12.07.2017 припинено юридичну особу -приймальник-розподільник для дітей Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" від 16.09.2015 №730 ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2, до якого включено Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України "Про організаційно-штатні питання" від 06.11.2015 №1388 вирішено вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах, що додається, до якого включено Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області.
Станом на час прийняття оскаржуваного рішення державна реєстрація припинення Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області не відбулась.
Таким чином, приймальник-розподільник для дітей Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, в якому позивач обіймала посаду, входив до складу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, а тому його ліквідація в якості юридичної особи не означала ліквідації органу внутрішніх справ, в якому позивач перебувала на службі. 
Згідно пункту 40 Положення, призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції.
Отже, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції правильно застосував наведені норми матеріального права і колегія суддів касаційного суду погоджується з його висновками щодо необхідності поновлення позивача в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на рівнозначній посаді.
З цих підстав суд касаційної інстанції відхиляє аргументи скаржника стосовно того, що позивач підлягала визнанню такою, що звільнена за пунктом 1 частини 40 Кодексу законів про працю України. Суд також не бере до уваги посилання скаржника на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 28.10.2014 по справі №21-484а14. Згідно даної правової позиції, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. Отже, така правова позиція не підлягає застосуванню до спірних правовідносин в тому контексті, в якому зазначає скаржник у своїй касаційній скарзі. 
За приписами частини 1 статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на наведене, касаційна скарга Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2017 - залишенню без змін. 
Керуючись статтями 341-343, 350, 355-356, 359 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області залишити без задоволення. 
Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2017 по справі №821/26/16 за позовом ОСОБА_2 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.
Суддя-доповідач В.М. Шарапа

Судді                                                                       В.М. Бевзенко

                                                                                                         Н.А. Данилевич