ПОСТАНОВА
Іменем України

18 квітня 2018 року 
Київ
справа №822/5771/15
адміністративне провадження №К/9901/23010/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді           Смоковича М.І., 
суддів                                 Шарапи В.М., Стрелець Т.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження справу за заявою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Хмельницькій області, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, 
в с т а н о в и в:
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області (далі - ТУ ДСА), третя особа на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області (далі - ГУ ДКС) з вимогами:
визнати неправомірними дії відповідача в частині ненарахування та невиплати їй заробітної плати за період з 1 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року включно відповідно до статті 144 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній з 26 жовтня 2014 року; далі - Закон №2453-VI) та за період з 29 березня 2015 року по день винесення рішення, відповідно до статті 147 Закону №2453-VI (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року          № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII);
зобов'язати відповідача здійснити їй перерахунок та виплату заробітної плати за період з 1 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року включно відповідно до статті 144 Закону №2453-VI (в редакції, чинній з 26 жовтня 2014 року) та за період з 29 березня 2015 року по день винесення рішення, відповідно до статті 147 Закону №2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років тощо).
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що розмір її посадового окладу мав би обчислюватися і виплачуватися у розмірі, встановленому статтею 144 Закону      №2453-VI в редакції, чинній з 26 жовтня 2014 року, та статтею 147 Закону №2453-VI  у редакції Закону №192-VIII як спеціальними нормативно-правовим актами, що визначають розмір заробітної плати працівника апарату суду, без обмежень наявними фінансовим ресурсами, як це передбачає Закон України від 28 грудня        2014 року № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (далі - Закон          № 80-VIII). Оскільки відповідач як орган держави, на який покладено обов'язок з соціального забезпечення, зокрема, працівників апарату місцевих судів, не виплачував заробітної плати у розмірах, встановлених зазначеним законом, ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до суду. 
Хмельницький окружний адміністративний суд постановою від 1 грудня 2015 року адміністративний позов задовольнив частково.
Визнав дії ТУ ДСА в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року включно відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній з                26 жовтня 2014 року) та за період з 29 березня 2015 року по день винесення рішення, відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»). 
Зобов'язав ТУ ДСА здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року включно відповідно статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній з               26 жовтня 2014 року) та за період з 29 березня 2015 року по день винесення рішення, відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, тощо).
У задоволенні інших позовних вимог - відмовив. 
Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 9 лютого 2016 року скасував постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 1 грудня 2015 року, змінивши її резолютивну частину, а саме виклав абзац другий та третій постанови таким чином: «визнати дії ТУ ДСА в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_2 заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року включно відповідно статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній з 26 жовтня 2014 року) та за період з 29 березня 2015 року по 8 вересня 2015 року, відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).
Зобов'язати ТУ ДСА здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року включно відповідно до 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній з 26 жовтня 2014 року) та за період з 29 березня 2015 року по 8 вересня 2015 року, відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, тощо)».
При прийнятті постанови суд першої інстанції виходив з того, що працівник апарату місцевого суду повинен отримувати заробітну плату у розмірі, встановленому Законом №2453-VI (відповідно до статті 144 цього Закону (в редакції, чинній з                26 жовтня 2014 року з урахуванням змін, внесених згідно з підпунктом 59 розділу XII Прикінцеві положення Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру»; далі - Закон №1697-VII) та відповідно до статті 147 цього Закону в редакції, викладеній згідно із Законом №192-VIII, яка набрала чинності з 29 березня 2015 року. Стосовно обмежень, встановлених Законом №80-VIII, суд зазначив, що Закон №192-VIII у часі прийнято пізніше й жодних норм, які б відсилали до Закону №80-VIII в цій частині не містить. Водночас відсутність механізму реалізації права працівника апарату суду на заробітну плату в розмірі, передбаченому законом у зв'язку з невнесенням відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України від        9 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі - Постанов № 268) не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки закони України мають вищу юридичну силу ніж урядова постанова, й зобов'язання, взяті державою на законодавчому рівні, не можуть ставитись у залежність від дій чи бездіяльності уряду. 
Отож, за змістом постанови суду першої інстанції, зобов'язавшись виплачувати посадові оклади у підвищених розмірах без внесення необхідних змін до закону про Держаний бюджет, держава допустила недобросовісність. Оскільки обов'язок щодо виплати заробітної плати працівникам апаратів місцевих судів держава реалізує через органи Державної судової адміністрації, то саме вони повинні нести відповідальність за неналежне його виконання.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, але висловив зауваження стосовно періоду, за який потрібно здійснити перерахунок заробітної плати позивачки. Свою позицію апеляційний суд мотивував тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року № 644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до Постанови № 268. Зокрема, у схемі посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів місячний посадовий оклад було визначено як коефіцієнт від місячного посадового окладу судді місцевого суду. Крім цього, було передбачено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду. Зазначені зміни набрали чинності 9 вересня 2015 року. Звідси апеляційний суд дійшов висновку, що у період з набрання чинності Законом №192-VIII з 29 березня 2015 року по набрання чинності змін, внесених до Постанови № 268 розмір посадового окладу працівника суду повинен обчислюватися відповідно до Закону №192-VIII у розмірі не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду для працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, з коефіцієнтом 1,3 для працівників посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців.
Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій ТУ ДСА оскаржило його в касаційному порядку.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 16 березня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження у зазначеній справі на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року; далі - КАС) з тих мотивів, що обставини, викладені в касаційній скарзі, і зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції допущено порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, а зазначені в касаційній скарзі доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.
ТУ ДСА не погодилося з таким рішенням Вищого адміністративного суду України і подало заяву про його перегляд з підстав, встановлених пунктом 1 частини першої статті 237 КАС.
На думку заявника, неоднаковість у правозастосуванні підтверджується ухвалами Вищого адміністративного суду України від 18 жовтня 2016 року та від 19 жовтня 2016 року (№№К/800/54065/15, К/800/16172), у яких касаційний суд за аналогічних обставин по-іншому, і, на переконання заявника, правильно застосував норми матеріального права. 
У своїй заяві ТУ ДСА просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року, постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2016 року та постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 1 грудня 2015 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Відповідно до ухвали від 16 березня 2016 року №К/800/7043/16, про перегляд якої подано цю заяву, Вищий адміністративний суд України, відмовляючи у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТУ ДСА, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що з огляду на пріоритет закону над підзаконними актами, з 26 жовтня 2014 року заробітна плата працівникам апарату місцевого суду повинна виплачуватися виходячи із окладу, встановленого статтею 144 Закону № 2453-VІ у редакції цієї статті, викладеній згідно із Законом № 1697-VII, а з 29 березня по 9 вересня 2015 року - виходячи із окладу, встановленого статтею 147 Закону № 2453-VІ у редакції Закону №192-VІІІ. 
Натомість в ухвалах від 18 жовтня 2016 року та від 19 жовтня 2016 року (№№К/800/54065/15, К/800/16172) Вищий адміністративний суд України, з посиланням на положення статті 144 Закону № 2453-VІ (у редакції цієї статті, викладеній згідно із Законом № 1697-VII),  абзацу другого підпункту 1, абзацу третього підпункту 2 пункту 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII, статті 147 Закону  №2453-VІ (у редакції цього Закону,  викладеній згідно із Законом № 192-VІІІ), частин сьомої, восьмої статті 33 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII), статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон           № 108/95-ВР), пункту 9 Закону №80-VIII, статей 23, 51 Бюджетного кодексу України, статті 142 Закону № 2453-VІ (у редакції до 28 березня 2015 року), підпункту 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ, а також на правові висновки Верховного Суду України стосовно застосування зазначених норм, висловлених у постановах від 12 липня 2016 року (справа № 21-1726а16), від 13 липня 2016 року (справа                       № 21-1888а16), вказав на те, що оскільки з 26 жовтня 2014 року по 9 вересня             2015 року Кабінет Міністрів України не вніс змін до Постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, а законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ та частини першої статті 147 цього ж Закону у редакції, чинній з        28 березня 2015 року не передбачено, то управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановив Кабінет Міністрів України. 
Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ з урахуванням положень пункту 59 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону №1697-VII, частини першої статті 147 цього Закону у редакції Закону № 192-VІІІ та положень Постанови № 268.
Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні касаційним судом вищезгаданих норм матеріального права, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виходить з такого. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон №1697-VII, яким внесено зміни до статті 144 Закону № 2453-VІ, зокрема передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ. 
З 28 березня 2015 року Законом № 192-VІІІ затверджено нову редакцію Закону               № 2453-VІ, у статті 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із зазначеним Законом. 
Наведене узгоджується із положеннями частин сьомої, восьмої статті 33 Закону            № 3723-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.
Аналогічні положення закріплено також частиною другою статті 8 Закону № 108/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).
За правилами статті 142 Закону № 2453-VІ (у редакції до 28 березня 2015 року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 143 Закону № 2453-VІ). Аналогічні правила закріплені і у статтях 145, 146 Закону № 2453-VІ у редакції з 28 березня 2015 року.
З 1 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону №80-VIII визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з        13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. 
На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена Постановою № 268, зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 9 вересня 2015 року. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.
Згідно з частиною першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Ураховуючи наведене, оскільки з 26 жовтня 2014 року по 9 вересня 2015 року Кабінет Міністрів України не вніс змін до Постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, а законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ та частини першої статті 147 цього ж Закону у редакції з 28 березня 2015 року не передбачено, ТУ ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановив Кабінет Міністрів України.
Правову позицію аналогічного змісту Верховний Суд України виловлював неодноразово, зокрема відповідні правові висновки містяться у постановах від             12 липня 2016 року (справа №21-172а16), від 13 липня 2016 року (справа №21-1888а16, справа №21-1488а16). 
Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що розглядається, якими встановлено неправомірність дій ТУ ДСА при обчисленні й виплаті позивачці заробітної плати, а також ухвала Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права й не відповідають висновку Верховного Суду України, висловленому у вказаних постановах, щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах.
За правилами пункту 2 частини другої статті 243 КАС у разі неправильного застосування судом (судами) норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, Верховний Суд України має право скасувати судове рішення (судові рішення) та ухвалити нове судове рішення чи змінити судове рішення. 
Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, статтями 241- 243 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній до  15 грудня 2017 року, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді
п о с т а н о в и л а:
Заяву Територіального управління Державної судової адміністрації України у Хмельницькій області задовольнити.
постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 1 грудня 2015 року, постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2016 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуючий                                                                                 М.І. Смокович
Суддя                                                                                                    В.М. Шарапа
                                                                                                    Т.Г. Стрелець