Постанова                                                   
Іменем України
 
21 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 450/978/13-ц
 
провадження № 61-4679 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В.,                                Хопти С.Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у складі судді Данилів Є. О. 
від 15 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Федоришина А. В., Приколоти Т. І., Тропак О. В., 
від 13 квітня 2016 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю.
 
Позовна заява мотивована тим, що він є власником приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке на підставі договору оренди від 1 серпня 2009 року було передано у користування ОСОБА_5 Строк договору оренди закінчився 1 серпня 2010 року, проте відповідач у добровільному порядку не звільнив приміщення, чим порушує його право власності.
 
Ураховуючи викладене, позивач просив суд зобов'язати відповідача: привести орендоване приміщення за вищевказаною адресою в належний санітарний, протипожежний і технічний стан; усунути перешкоди у користуванні приміщенням, вивести всі рештки завезених продуктів харчування; повернути йому ключі від головного та підсобних приміщень; судові витрати покласти на відповідача.
 
Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від             15 липня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано             ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні приміщенням, що знаходитьсяза адресою: АДРЕСА_1, вивести всі рештки завезених продуктів харчування та повернути ОСОБА_4 ключі від головного та підсобних приміщень за вказаною адресою. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 у порушення права власності позивача користується спірним приміщенням, тому є всі підстави для усунення йому перешкод у користуванні власністю.
 
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року касаційну скаргу 
ОСОБА_4 задоволено частково, рішення апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 квітня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_5 залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки умовами договору оренди передбачено надання спірного приміщення в користування безоплатно, то між сторонами фактично виникли правовідносини щодо позички нерухомого майна, а не його оренди. Відповідач продовжував користуватися приміщенням проти волі власника, а тому є всі підстави для витребування цього майна від користувача. 
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач після закінчення строку дії договору не заперечував про подальше користування відповідачем вказаним нерухомим майном на умовах договору оренди від 1 серпня 
2006 року, що свідчить про продовження дії цього договору. Жодних претензій щодо оплати комунальних послуг та належності використання спірних приміщень не було. Суд апеляційної інстанції у порушення принципу диспозитивності вийшов за межі позовних вимог, самостійно змінивши підставу позову. 
 
У серпні 2016 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких він посилається на те, що умови договору оренди не передбачають його пролонгації. У зв'язку із порушенням останнім умов договору щодо належного використання зазначеного нерухомого майна 
1 липня 2010 року та 6 серпня 2012 року він звертався до відповідача із вимогою про розірвання договору оренди. Факт отримання відповідачем
6 липня 2012 року повідомлення від орендодавця підтверджується відповідними доказами, а тому за змістом статті 782 ЦК України договір найму вважається розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
31 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої  та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є власником приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 1серпня 2009 року між ОСОБА_4 (орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 (орендар) укладено договір оренди приміщення, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в оренду частину приміщення, що знаходиться за вищевказаною адресою, загальною площею 140,5 кв. м для ведення підприємницької діяльності. 
Пунктом 5 договору оренди встановлено термін дії угоди з 1 серпня 
2009 року до 1 серпня 2010 року. 
 
За змістом пункту 2 договору оренди передбачено безоплатне використання зазначеного майна. 
 
З огляду на безоплатний характер договору колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що між сторонами фактично виникли правовідносини щодо позички нерухомого майна, а не його оренди. 
 
Відповідно до статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.
 
Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. 
 
Статтею 833 ЦК України визначені обов'язки користувача позиченої речі, зокрема він зобов'язаний повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання (пункт 3 частини другої цієї статті).
 
Відповідно до статті 836 ЦК України якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.
 
Відповідно до частини третьої статті 827 ЦК України до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу, яка містить загальні положення про найм (оренду).
 
Так, відповідно до частини першої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
 
Стаття 764 ЦК України передбачає можливість поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму та немає заперечень наймодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору.
 
Судом першої інстанції установлено, що після закінчення строку дії договору відповідач продовжував користуватися майном, а відповідач не висловлював заперечень проти такого користування, у зв'язку з чим відповідно до статті 764 ЦК України договір двічі поновлював свою дію на строк до 1 серпня 2012 року без укладення нових договорів.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 1 червня 2012 року 
ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_5 з письмовою вимогою про повернення йому як законному власникові передане за договором позички приміщення, яку відповідач отримав 6 червня 2012 року (а. с. 9-10, т. 1).
 
Зазначене спростовує доводи касаційної скарги про те, що відповідач не заперечував проти продовження договору.
 
Відсутність претензій у власника спірного приміщення щодо належного виконання наймачем його обов'язку по оплаті комунальних платежів за користування приміщенням не свідчить про те, що власник приміщення не заперечував і бажав продовження дії договору.
 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про припинення договору позички 1 серпня 2012 року, оскільки станом на момент його припинення мали місце заперечення позичкодавця про поновлення цього договору.
 
Згідно з положеннями частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідач, одержав вимогу позивача про повернення переданого за договором позички нерухомого майна, після закінчення строку дії якого продовжував користуватися ним проти волі власника, дійшли обґрунтованого висновку про усунення позивачу перешкод у користуванні власністю, шляхом звільнення приміщення від продуктів харчування та повернення від цього приміщення ключів.
 
З огляду на те, що при ухваленні судового рішення саме суд вирішує питання, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин сторін, враховуючи обставини, яким обґрунтовувались позовні вимоги, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, застосувавши до правовідносин сторін положення статті 833 ЦК України.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 25 липня 2016 року було зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області 
від 15 липня 2014 року підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 квітня 2016 року - без змін.
 
Поновити виконання заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 липня 2014 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Є. В. Синельников
 
С. Ф. Хопта
 
Ю. В. Черняк