ПОСТАНОВА
Іменем України

04 квітня 2018 року 
Київ
справа №308/5953/16-а
провадження №К/9901/9190/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Смоковича М.І.,
суддів: Білоуса О.В.,  Стрелець Т.Г., 
розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Азербайджану ОСОБА_3 про примусове видворення та затримання, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Гуляка В. В. суддів: Коваля Р. Й., Судової-Хомюк Н. М.,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - Чопський прикордонний загін) звернувсь до суду з адміністративним позовом до громадянина Азербайджану ОСОБА_3, в якому просив: 
на підставі частини третьої статті 29 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" примусово видворити громадянина Азербайджану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України; 
затримати громадянина Азербайджану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення. 
В мотивування позову вказує, що 08 червня 2016 року на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб ОСОБА_3 був переданий на територію України в установленому угодою порядку за незаконний перетин державного кордону в складі групи осіб з України в Словацьку Республіку на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби "Княгиня" Чопського прикордонного загону. На момент затримання документів, що посвідчують особу відповідач не мав. 
Позивач стверджує ОСОБА_3 перебуває на території України незаконно, документів та коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не може, родичів в Україні не має. Під час опитування відповідач пояснив, що має намір у будь-якому випадку потрапити в країни Західної Європи з метою працевлаштування для забезпечення свого проживання та бажання повернутися до країни походження не має, що підтверджується його незаконними діями.
Позивач наголошує, що ОСОБА_3, знаючи про можливість легально в'їхати до європейських країн вибрав найбільш легкий та незаконний спосіб, знаючи, що під час досягнення своєї мети він неодноразово буде порушувати та ігнорувати законодавство країн на своєму шляху, у зв'язку з чим Чопський прикордонний загін звернувсь до суду з вимогою про примусове видворення та затримання з метою ідентифікації для забезпечення примусового видворення.
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.
Постановлено примусово видворити громадянина Азербайджану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України та дозволити затримання громадянина Азербайджану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою забезпечення примусового видворення на строк, необхідний для виконання рішення суду про примусове видворення.
В решті позову - відмовлено. 
Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 12 жовтня 2016 року скасував постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2016 року та прийняв нову, якою в позові відмовив.  
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
У касаційній скарзі Чопський прикордонний загін, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
В мотивування касаційної скарги вказує на неврахування судом апеляційної інстанції, що положення частини третьої статті 29 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" є імперативною нормою, яка передбачає обов'язкове видворення іноземців та осіб без громадянства та умови, за яких такий примусовий захід застосовується. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 червня 2016 року на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб ОСОБА_3 переданий на територію України у встановленому угодою порядку за незаконний перетин державного кордону в складі групи осіб з України в Словацьку Республіку на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби "Княгиня" Чопського прикордонного загону, про що складено відповідний акт про приймання-передавання особи.
У зв'язку з вчиненням правопорушення передбаченого частиною другою статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідача затримано на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення, що підтверджуються протоколом про адміністративне затримання від 08 червня 2016 року.
Відповідно до довідки Чопського прикордонного загону № 43/400 від 09 червня 2016 року на період процедури примусового видворення відповідно до наданих відповідачем установчих даних, такого вважати громадянином Азербайджану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач підлягає примусовому видворенню з території України.
Львівський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив з того, що відповідач є особою, яка звернулась за захистом в Україні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується довідкою № 001383.  
Верховний Суд зазначені висновки суду апеляційної інстанції вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" № 3773-VI від 22 вересня 2011 року (далі - Закон №3773-VI).
Частиною першою статті 30 Закону України №3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Отже, вказаною нормою статті встановлено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.
Статтею 31 Закону №3773-VI визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.
Наведений перелік підстав є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
В силу частини третьої статті 29 Закону № 3773-VI іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.
З акту про приймання-передавання особи від 08 червня 2016 року вбачається, що на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб ОСОБА_3 переданий на територію України у встановленому угодою порядку за незаконний перетин державного кордону в складі групи осіб з України в Словацьку Республіку на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби "Княгиня" Чопського прикордонного загону.
За приписами частини четвертої статті 30 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Положеннями статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обумовлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України, в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Водночас, відповідно до частини восьмої статті 30 Закону № 3773-VI, положення цієї статті, тобто щодо примусового видворення іноземців та осіб без громадянства, не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Згідно з довідкою № 001383, наявною в матеріалах справи, ОСОБА_3 є особою, яка звернулась за захистом в Україні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У пункті 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" звернено увагу на те, що при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а відтак висновок суду апеляційної інстанції є обґрунтованим. 
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду та обставин справи не спростовують.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                М. І. Смокович 
Судді                                                                                          О. В. Білоус
                                                                                                                       Т. Г. Стрелець