ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року 
м. Київ

Справа №  916/1125/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Катеринчук Л.Й. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я.
за участі секретаря судового засідання Сліпчук Н.В.

учасники справи:
позивач - Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, 
прокурор Генеральної прокуратури України Суходольський С.М., посвідчення №041032 від 02.02.2016)
відповідач-1 - Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради,
представник не з'явився,
відповідач-2 - фізична особа-підприємець Куліков Віталій Геннадійович, особисто
Одеська міська рада - представник Степанишина А.С. (довіреність №46/вих-мр від 20.02.2018)
розглянув касаційні скарги Одеської міської ради та Першого заступника прокурора Одеської області
на постанову Одеського апеляційного господарського суду 
від 11.10.2017
у складі колегії суддів: Лавриненко Л.В. (головуючий), Філінюк І.Г., Лашин В.В.
та на рішення Господарського суду Одеської області
від 17.07.2017
у складі судді Гуляк Г.І.
за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради
про визнання недійсним договору та зобов'язання вчинити певні дії

ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
1. 26.10.2017 через Одеський апеляційний господарський суд Одеська міська рада звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.10.2017 та рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2017 у справі №916/1125/17 в порядку статей 107, 109 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції до 15.12.2017.
2. Також, до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на зазначені судові рішення звернувся Перший заступник прокурора Одеської області шляхом направлення поштового відправлення 30.10.2017 на адресу Одеського апеляційного господарського суду.
3. 20.12.2017, на підставі частини 5 статті 31 та підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ Перехідні положення ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, справа №916/1125/17 Господарського суду Одеської області передана до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
4. 29.01.2018, за наслідком проведеного автоматизованого розподілу справи, оформленого протоколом від 17.01.2018, справа №916/1125/17 прийнята до провадження у Верховному Суді в складі колегії суддів: Катеринчук Л.Й. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я., відкрито касаційне провадження та призначено її розгляд в судовому засіданні на 20.03.2018 о 10 год. 00 хв.
5. Відповідачі 1, 2 відзивів на касаційні скарги позивача та прокурора не подали.
6. На розгляд суду касаційної інстанції винесено проблему застосування положень статей 11, 203, 215, 235, 778, 837, 1130 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 318 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 2, 4, 5, 11, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Короткий зміст позовних вимог
7. 13.05.2017 Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (далі - відповідач-1) та фізичної особи-підприємця Кулікова Віталія Геннадійовича (далі - ФОП Куліков В.Г., відповідач-2) про визнання недійсним договору оренди комунального майна - берегозахисної споруди у вигляді підпірної стінки загальною площею 20 погонних метрів квадратних, що розміщена в місті Одеса на узбережжі Чорного моря, другої черги ПЗС, між траверсами №13 та №14 в районі 15-ої станції Великого Фонтану, укладеного 01.10.2015 між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ФОП Куліковим В.Г. шляхом підписання сторонами удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №05/с-15 від 01.10.2015; про зобов'язання ФОП Кулікова В.Г. повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 20 погонних метрів квадратних, що розміщена в місті Одеса на узбережжі Чорного моря, другої черги ПЗС, між траверсами №13 та №14 в районі 15-ої станції Великого Фонтану.
7.1. Позовні вимоги мотивовано тим, що спірний договір укладено сторонами (відповідачами 1, 2) з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, - договору оренди комунального майна (берегозахисної споруди), тому оспорюваний правочин є удаваним та підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215, 235 ЦК України. Прокурор доводить, що умови договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №05/с-15 від 01.10.2015 не відповідають вимогам статті 1130 ЦК України в частині визначення предмета договору про спільну діяльність, а приховують договір оренди спірного об'єкта нерухомості, так як оспорюваний договір містить істотні умови договору оренди (об'єкт оренди, строк оренди, страхування об'єкта оренди) та передбачає передання берегозахисної споруди відповідачу-2 для здійснення підприємницької діяльності (організацію пляжного відпочинку та літнього кафе). Прокурор наполягає, що спірне нерухоме майно, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, передано в користування відповідачу-2 за відсутності відповідного рішення Одеської міської ради, без здійснення його оцінки та поза межами конкурсної процедури передачі в оренду комунального майна, що є порушенням вимог статей 2, 5, 11, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та статей 25, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування".
7.2. Звертаючись з даним позовом в інтересах держави, Заступник прокурора Одеської області зазначив про вжиття ним заходів представницького характеру на підставі статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у зв'язку з тим, що Одеська міська рада, яка наділена державою повноваженнями щодо розпорядження землями на території міста Одеси, не вчиняє дій щодо визнання недійсним укладеного між відповідачами 1, 2 договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №05/с-15 від 01.10.2015 та повернення спірного нерухомого майна (берегозахисної споруди) відповідачем-2 у розпорядження територіальної громади міста Одеси.
8. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.05.2017 у складі судді Гуляк Г.І., визначеної за наслідком автоматизованого розподілу справи відповідно до протоколу від 13.05.2017, порушено провадження у справі.
9. 19.06.2017, до початку розгляду справи по суті, прокурор подав заяву про зміну предмета спору та просив суд визнати недійсним договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №05-с/15, укладений 01.10.2015 між відповідачем-1 та відповідачем-2, та зобов'язати відповідача-2 звільнити комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 20 погонних метрів квадратних, що розміщена в місті Одеса на узбережжі Чорного моря, другої черги ПЗС, між траверсами №13 та №14 в районі 15-ої станції Великого Фонтану. При цьому, заявлених у позовній заяві підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним прокурор не змінював. Зазначену заяву прийнято судом та розглянуто спір з урахуванням зміненого прокурором предмета позову.

Короткий зміст рішення першої інстанції
10. 17.07.2017 Господарський суд Одеської області у складі судді Гуляк Г.І. у задоволенні позову відмовив.
10.1. Рішення суду мотивоване тим, що оспорюваний правочин вчинено відповідачем-1, як балансоутримувачем спірної берегозахисної споруди, та відповідачем-2 з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в місті Одеса та підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані; з огляду на предмет спірного договору №05-с/15 від 01.10.2015, він за своєю правовою природою є змішаним договором, який містить елементи як договору підряду, так і договору про спільну діяльність, оскільки відповідно до його умов на відповідача-2 покладено обов'язок з виконання за власний рахунок робіт з капітального ремонту та/або реконструкції спірної берегозахисної споруди з метою створення спільними зусиллями відповідачів 1, 2 умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в місті Одеса та підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані, що узгоджується з положеннями статей 628, 837, 1130 ЦК України.
10.2. Суд першої інстанції зазначив про відсутність у спірного правочину ознак договору оренди, оскільки укладений між відповідачами 1, 2 договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №05-с/15 від 01.10.2015 не містить таких істотних умов договору оренди, як орендна плата з урахуванням її індексації, порядок використання амортизаційних відрахувань, за наявності яких в умовах оспорюваного правочину можна було б встановити факт укладення між сторонами спору саме договору оренди комунального майна (берегозахисної споруди); при цьому, судом встановлено, що фактичної передачі об'єкта нерухомого майна від відповідача-1 до відповідача-2 за умовами спірного договору не відбулося, з огляду на що судом спростовано доводи позивача про вчинення відповідачами оспорюваного правочину з наміром приховати факт укладення договору оренди комунального майна, для дійсності якого є обов'язковим передання орендодавцем об'єкта оренди в користування орендаря на погоджених в договірному порядку умовах; суд зазначив, що нерухоме майно, яке є об'єктом спірного договору, - підпірна стінка, як берегозахисна споруда, є гідротехнічною спорудою, яка не може бути об'єктом оренди в силу закону (частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного і комунального майна").
10.3. Суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений між відповідачами 1, 2 оспорюваний правочин (договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №05-с/15 від 01.10.2015) не є удаваним, у зв'язку з чим до правовідносин, що склалися між сторонами внаслідок його укладення, не застосовуються положення законодавства про оренду комунального майна, а договірні відносини відповідачів 1, 2 регулюються нормами ЦК України про спільну діяльність та підряд, зважаючи на встановлену судом правову природу спірного договору як змішаного договору, можливість укладення якого передбачена статтею 628 ЦК України.
10.4. Доводи прокурора та Одеської міської ради про наявність в оскаржуваному договорі про співробітництво та організацію взаємовідносин №05-с/15 від 01.10.2015 істотних умов договору оренди (строку дії договору, права користування об'єктом комунального майна, його страхування, умов поліпшення, умов щодо поточного та капітального ремонтів) судом першої інстанції відхилено з огляду на відсутність законодавчо встановленої заборони для застосування до договорів про спільну діяльність положень законодавства, які визначають такі умови.
10.5. Відмовляючи в позові в частині визнання оспорюваного правочину недійсним, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин відповідності його умов вимогам законодавства та недоведення, на його думку, прокурором належними та допустимими доказами факту його укладення з метою приховати вчинення іншого правочину -договору оренди комунального майна, що в силу статті 235 ЦК України є підставою для застосування наслідків вчинення удаваного правочину. Позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача-2 повернути позивачу - Одеській міській раді спірну берегозахисну споруду, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, суд першої інстанції не задовольнив, виходячи з відсутності підстав для визнання недійсним спірного договору, за яким відповідач-2 фактично отримав у володіння спірний об'єкт нерухомості (берегозахисну споруду).
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
11. 11.10.2017 Одеський апеляційний господарський суд залишив без задоволення апеляційні скарги Одеської міської ради та Заступника прокурора Одеської області, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2017 - без змін. 
11.1. Переглянувши справу в повному обсязі, апеляційний суд погодився з правильністю оцінки та повнотою встановлення обставин справи судом першої інстанції та з його висновками про правову природу спірного договору як змішаного договору з елементами договорів підряду та про спільну діяльність, що вбачається із змісту оспорюваного правочину, зокрема, пункту 1.1. договору, яким визначено метою його укладення здійснення відповідачами 1, 2 спільної діяльності щодо створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в місті Одеса та підтримання спірної берегозахисної споруди в належному технічному стані, а також із обов'язку відповідача-1, як балансоутримувача спірного нерухомого майна, забезпечити належний технічний стан інженерної інфраструктури узбережжя та його ефективне використання, в тому числі із залученням кошів і матеріальних ресурсів на договірних засадах.
11.2. Апеляційний суд дійшов висновку, що вчинення відповідачем 1, 2 оспорюваного правочину узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статті 627 ЦК України, а його зміст відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки за спірним договором не відбулося переходу до відповідача-2 права користування берегозахисною смугою в порядку оренди, спірне комунальне майно фактично не вибуло із володіння власника, а при вчиненні спірного правочину сторони мали на меті настання реальних правових наслідків та виключно тих прав та обов'язків, які передбачені договором про співробітництво та організацію взаємовідносин №05-с/15 від 01.10.2015. Зазначені обставини суд апеляційної інстанції оцінив як такі, що спростовують доводи прокурора про недійсність оспорюваного правочину, у зв'язку з його вчиненням відповідачами з наміром приховати укладення договору оренди комунального майна (берегозахисної споруди), та свідчать про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків вчинення удаваного правочину за статтею 235 ЦК України.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ В КАСАЦІЙНОМУ СУДІ
Доводи скаржників (прокурора та позивача)
12. Позивач - Одеська міська рада доводить помилковість висновків судів про правову природу спірного договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №05-с/15 від 01.10.2015 як змішаного договору з елементами договорів підряду та про спільну діяльність, оскільки оспорюваний правочин вчинено з метою приховати укладення договору оренди комунального майна, виходячи з його умов про надання відповідачу-2 права користування комунальним майном - берегозахисною спорудою у вигляді підпірної стінки для здійснення господарської діяльності без обов'язку щодо сплати орендної плати. При цьому, визначивши спірний договір, як змішаний, суди не зазначили положеннями якого саме договору (підряду чи про спільну діяльність) регулюються правовідносини щодо користування відповідачем-2 спірним об'єктом комунального майна. Позивач доводить вчинення оспорюваного правочину для приховання передачі відповідачем-1 в користування відповідача-2 комунального майна з метою уникнення зобов'язань із внесення відповідачем-2 плати за користування спірною берегозахисною спорудою, що свідчить про його удаваність та є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним з моменту укладення відповідно до статей 203, 215, 235 ЦК України.
13. Позивач зазначив про помилковість висновків судів щодо наявності у спірного договору ознак договору підряду та договору про спільну діяльність, оскільки оспорюваний правочин не містить істотних умов договору підряду, визначених статтею 318 ГК України, а його предмет не відповідає вимогам статті 1130 ЦК України, якою визначено поняття договору про спільну діяльність та правову основу її здійснення; при цьому, позивач доводить, що обов'язок відповідача-2 щодо проведення ремонту переданого йому у користування комунального майна не є визначальною ознакою наявності у спірного правочину елементів договору підряду, так як і за договором оренди може бути встановлено обов'язок орендаря здійснювати ремонт (покращення) об'єкта оренди. 
14. Позивач зазначив про ненадання судами оцінки самостійній позовній вимозі про повернення відповідачем-2 спірної берегозахисної споруди Одеській міській раді та відмову у її задоволенні з формальних підстав з посиланням на її похідний характер від позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним, та доводив своє право на захист його порушених прав на підставі статей 391, 1212 ЦК України.
15. Прокурор доводив, що суди не надали належної оцінки обставинам вчинення оспорюваного правочину, за яким спірне комунальне майно фактично передано в користування третій особі (відповідачу-2), без відповідного рішення позивача - Одеської міської ради, в тому числі щодо уповноваження відповідача-1, як балансоутримувача берегозахисної споруди, на укладення договору, а також за відсутності оцінки спірного нерухомого майна та з порушенням конкурсної процедури передачі в оренду комунального майна.
16. Прокурор заперечував висновки судів про укладення відповідачами спірного договору з елементами договорів підряду та про спільну діяльність, доводив наявність у нього ознак договору оренди комунального майна, зокрема, умов щодо користування відповідачем-2 спірною берегозахисною спорудою з обов'язком проведення робіт з її капітального та поточного ремонту як форми орендної плати. 
17. Прокурор зазначив про неповноту оцінки судами обставин справи на предмет законності передання відповідачу-2 у користування спірного нерухомого майна, що є гідротехнічною захисною спорудою, яка призначена для використання й охорони водних ресурсів та захисту від шкідливого впливу вод, а тому не може використовуватися суб'єктом господарювання для здійснення підприємницької діяльності з надання послуг оздоровчо-пляжного сервісу.
Доводи інших учасників справи
18. Відповідачі 1, 2 відзивів на касаційні скарги позивача та прокурора не подали.

НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ
19. Цивільний кодекс України
Частина 2 статті 11 - підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частини 1, 2, 5 статті 203 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Частини 1, 3 статті 215 - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частина 1 статті 216 - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Стаття 235 - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Частина 1 статті 626 - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Стаття 628 - зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Частини 1, 2 статті 776 - поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частина 1 статті 837 - за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Стаття 1130 - за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.
20. Закон України "Про оренду державного і комунального майна"
Частина 1 статті 2 - орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Частина 2 статті 4 - не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, гідрографічні споруди, захисні гідроспоруди (греблі, дамби, вали, моли, насипи) та системи сигналізації, портові системи інженерної інфраструктури і споруди зв'язку.
Частина 6 статті 9 - для визначення орендаря об'єктів, що перебувають у комунальній власності, проводиться конкурс органами місцевого самоврядування.
Частина 1 статті 10 - істотні умови договору оренди державного та комунального майна.
Частина 2 статті 11 - оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди.
Частини 1, 2 статті 18-1 - поточний ремонт майна, переданого в оренду, проводиться орендарем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором. Капітальний ремонт майна, переданого в оренду, проводиться орендодавцем або іншим балансоутримувачем цього майна за його рахунок, якщо інше не встановлено договором.
21. Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні"
Частина 5 статті 60 - органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що передаються у користування і оренду.  

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
22. Колегія суддів Верховного Суду вважає, що порушені у касаційних скаргах питання щодо правильності застосування норм матеріального права, а саме статей 203, 215, 235, 837, 1130 ЦК України, статей 2, 4, 5, 11, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" можуть бути предметом касаційного розгляду. Виходячи з меж розгляду справи в суді касаційної інстанції, відповідно до статті 300 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, Суд не приймає до уваги доводів позивача та прокурора з посиланням на невірну оцінку судами обставин справи, разом з тим, вважає за можливе надати юридичну оцінку фактам, встановленим оскаржуваними судовими рішеннями при розгляді позовних вимог прокурора у даній справі та прийняти рішення, виходячи з власних юридичних висновків касаційного суду.
А.2. Щодо застосування норм матеріального та процесуального права 
23. За змістом статті 11 ЦК України вбачається, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків законодавцем передбачено укладення договору.
Судами встановлено обставини укладення між сторонами спору (відповідачами) договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №05-с/15 від 01.10.2015, за умовами якого відповідач-2 фактично отримав в користування берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки, що є власністю територіальної громади міста Одеси, з правом надання послуг (організацію роботи пляжу та літнього кафе) відповідно до Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси (пункти 1.4., 1.5. договору). 
Отже, сторонами у спірному договорі визначено право відповідача-2 здійснювати підприємницьку діяльність на об'єкті комунального майна, а, зокрема, використовувати зазначену гідроспоруду для надання послуг пляжного відпочинку та організації роботи літнього кафе, що свідчить про вчинення сторонами оспорюваного правочину, як удаваного, з метою приховання іншого правочину - договору оренди комунального майна, який відповідачі 1, 2 насправді вчинили.
Виходячи з норм частини 2 статті 235 ЦК України, якими визначено правові наслідки вчинення сторонами удаваного правочину, спірні правовідносини регулюються правилами щодо укладення договорів оренди комунального майна, які визначено Законом України "Про оренду державного і комунального майна". 
Правові висновки судів першої та апеляційної інстанцій про визнання спірного договору як такого що має ознаки договорів спільної діяльності та підряду, колегія суддів Верховного Суду відхиляє, оскільки за умовами оспорюваного договору передбачено право використання спірної гідроспоруди однією стороною договору - відповідачем - 2, яка зобов'язувалась здійснювати поточний та капітальний ремонт споруди, як компенсацію за надане їй право користування.
З такою правовою позицією щодо застосування статті 235 ЦК України погодився Верховний Суд України у Постанові від 07.09.2016 у справі №6-1026цс16 і Суд у даній справі не вбачає за необхідне від неї відступати.
24. Положеннями статті 5 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" визначено, що орендодавцями майна, яке перебуває у комунальній власності, є органи, уповноважені органами місцевого самоврядування управляти майном. Отже, позивач - Одеська міська рада, яка в силу статті 12 Земельного кодексу України уповноважена державою на розпорядження землями територіальної громади міста Одеси, здійснює від імені та в інтересах територіальної громади міста Одеси правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі з правом передання об'єктів права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам на підставі частини 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Судами встановлено, що спірна берегозахисна споруда була передана відповідачем-1, як її балансоутримувачем, в користування відповідачу-2 з метою здійснення підприємницької діяльності з надання послуг платного пляжного сервісу, є об'єктом комунальної власності, тому провомочності щодо розпорядження спірним нерухомим майном, в тому числі його передання в оренду відповідачу-2, належать до виключної компетенції власника спірного майна - територіальної громади міста Одеси, від імені та в інтересах якої діє позивач - Одеська міська рада.
Судами встановлено як такі, що не заперечуються сторонами, обставини, що позивач не приймав рішення про уповноваження відповідача-1 на укладення від імені територіальної громади міста Одеси будь-яких договорів щодо передання в користування третім особам спірного об'єкта комунального майна - берегозахисної споруди у вигляді підпірної стінки, а, відтак, оспорюваний правочин вчинено від імені власника об'єкта оренди неуповноваженою особою, про що правильно зазначено прокурором у доводах касаційної скарги згідно з пунктом 15 мотивувальної частини даної постанови.
25. Судами встановлено, що об'єктом спірного договору є берегозахисна гідроспоруда, яка в силу закону (частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного і комунального майна") не може бути об'єктом оренди, однак, суди помилково не застосували до спірних правовідносин наслідки недійсності правочину, зміст якого суперечить законодавству про оренду комунального майна в частині визначення предмета договору (користування третьою особою берегозахисною спорудою в цілях надання платних послуг пляжного сервісу). 
26. Верховний Суд погоджується з доводами позивача та прокурора відповідно до пунктів 12, 13, 16 даної постанови щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про правову природу спірного договору як змішаного договору з елементами договорів підряду та про спільну діяльність з огляду на таке.
За змістом статті 837 ЦК України, у підрядному зобов'язанні підрядник, як виконавець робіт, не набуває права користування переданим йому замовником матеріалом для виконання робіт у власних цілях, тоді як умовами оспорюваного правочину відповідач-2 зобов'язався виконувати за власний рахунок на безповоротній основі поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди з правом користування спірним об'єктом комунального майна для здійснення підприємницької діяльності (пункти 1.3., 1.5. договору). При цьому, вчинення таких дій є реалізацією обов'язку щодо здійснення ремонту (покращення) об'єкта оренди, який виникає в орендаря комунального майна в силу положень статті 776 ЦК України та статті 18-1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Висновки судів попередніх інстанцій про наявність в оспорюваного правочину ознак договору про спільну діяльність не узгоджуються з вимогами частини 1 статті 1130 ЦК України про укладення такого виду цивільно-правових договорів для здійснення його сторонами спільних дій для досягнення спільної мети, яка не суперечить закону, так як за умовами оспорюваного договору, відповідач-1, як балансоутримувач, до обов'язків якого входить підтримання спірної берегозахисної споруди у належному технічному стані, фактично передав її в користування відповідачу-2 всупереч законодавчій забороні згідно статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". 
27. Оспорюваний правочин вчинено від імені власника спірного комунального майна особою (відповідачем-1) без необхідного обсягу цивільної дієздатності (без його уповноваження на укладення договору позивачем) та без наміру сторін (відповідачів 1, 2) щодо настання реальних правових наслідків, що обумовлені договором про спільну діяльність; зміст спірного договору суперечить вимогам статей 4, 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" щодо допустимих об'єктів оренди за договором оренди комунального майна та його істотних умов, зокрема, орендної плати за користування комунальним майном, якими регулюються спірні правовідносини, зважаючи на дійсні наміри сторін (відповідачів 1, 2) на укладення договору оренди комунального майна при вчиненні оспорюваного правочину.
Така правова позиція щодо наслідків вчинення удаваного правочину з метою приховання іншого правочину - договору найму (оренди) комунального майна викладена Верховним Судом України у Постанові №16/102 від 12.10.2016 у справі №910/24844/14, яку не спростовано Верховним Судом у Постановах від 20.02.2018 у справі №916/932/17, від 20.02.2018 у справі №916/937/17, від 21.02.2018 у справі №916/954/17 та від 27.02.2018 у справі №916/959/17 у подібних правовідносинах.
28. Отже, договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №05-с/15 від 01.10.2015 укладено між відповідачем-1 та відповідачем-2 ., як удаваний правочин, без додержання загальних вимог щодо дійсності правочину, який сторони мали на увазі (частин 1, 2, 5 статті 203 ЦК України), що є підставою для визнання його недійсним відповідно до частини 1 статті 215 та статті 235 ЦК України  та повернення спірного комунального майна його власнику - територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради відповідно до статті 391  цього Кодексу. 
А.3. Мотиви відхилення (прийняття) доводів касаційних скарг 
29. Суд погоджується з доводами позивача та прокурора відповідно до пунктів 12-13, 15-17 мотивувальної частини даної постанови, що підтверджується висновками, пунктів 23-29 мотивувальної частини цієї постанови. 
Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
30. З огляду на зазначене, Верховний Суд вважає, що судами попередніх інстанцій було неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права (статті 203, 215, 216, 235, 391, 837, 1130 ЦК України, статті 4, 9, 10 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статтю 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"), керуючись частиною 3 статті 311 ГПК України в редакції з 15.12.2017, вважає правильним скасувати прийняті судами рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги прокурора в інтересах Одеської міської ради задовольнити, визнати недійсним договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №05-с/15, укладений 01.10.2015 між відповідачем-1 та відповідачем-2, з покладенням на відповідача-2 обв'язку повернути комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 20 погонних метрів квадратних, що розміщена в місті Одеса на узбережжі Чорного моря, другої черги ПЗС, між траверсами №13 та №14 в районі 15-ої станції Великого Фонтану. 
В. Судові витрати
31. У зв'язку із скасуванням прийнятих судами рішень та прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог, Суд покладає на відповідачів витрати прокурора зі сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг та стягує з відповідача-1 та відповідача-2 на користь Прокуратури Одеської області по 5 280 грн. понесених ним витрат за розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
На підставі викладеного та керуючись статтями 308, 311, 315 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Одеської міської ради та Першого заступника прокурора Одеської області задовольнити.
2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.10.2017 та рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2017 у справі №916/1125/17 скасувати. Прийняти у справі №916/1125/17 нове рішення:
"1. Позов Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради задовольнити.
2. Визнати недійсним договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №05-с/15, укладений 01.10.2015 між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем Куліковим Віталієм Геннадійовичем.
3. Фізичній особі-підприємцю Кулікову Віталію Геннадійовичу повернути комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 20 погонних метрів квадратних, що розміщена в місті Одеса на узбережжі Чорного моря, другої черги ПЗС, між траверсами №13 та №14 в районі 15-ої станції Великого Фонтану.
4. Стягнути з Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (65007, місто Одеса, вулиця Б. Хмельницького, будинок 18, код ЄДРПОУ 24760454) на користь Прокуратури Одеської області (65026, місто Одеса, вулиця Пушкінська, будинок 3, код ЄДРПОУ 03528552) 5 280 (п'ять тисяч двісті вісімдесят) грн. 00 (нуль) коп. витрат зі сплати судового збору за подання позову, апеляційної та касаційної скарг.
5. Стягнути з фізичної особи-підприємця Кулікова Віталія Геннадійовича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Прокуратури Одеської області (65026, місто Одеса, вулиця Пушкінська, будинок 3, код ЄДРПОУ 03528552) 5 280 (п'ять тисяч двісті вісімдесят) грн. 00 (нуль) коп. витрат зі сплати судового збору за подання позову, апеляційної та касаційної скарг.
Доручити Господарському суду Одеської області видати накази."
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Л.Й. Катеринчук

Судді                                                                                                   В.Г. Пєсков
                                                                                                            
                                                                                                            В.Я. Погребняк