Постанова
Іменем України
 
05 квітня 2018 року
місто Київ
 
справа № 344/3966/16-ц
провадження № 61-2547св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Івано-Франківський національний академічний Гуцульський ансамбль пісні і танцю «Гуцулія»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі головуючого судді Островського Л. Є. від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду           Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Максюти І. О., Меленко О. Є. від 17 червня 2016 року, 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до                                Івано-Франківського національного академічного Гуцульського ансамблю пісні і танцю «Гуцулія» (далі - Ансамбль «Гуцулія»), в якому просив визнати недійсним та скасувати наказ від 22 березня 2016 року № 40 «Про звільнення з роботи», поновити його на посаді артиста балету та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.
Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що перебував із Ансамблем «Гуцулія» у трудових відносинах з 02 листопада 2009 року до 22 березня 2016 року. Наказом Ансамблю «Гуцулія» від 22 березня 2016 року № 40 ОСОБА_4 звільнений з посади артиста балету на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України за станом здоров'я без виплати компенсації.
ОСОБА_4 вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідач повинен був перевести за його згодою на легшу роботу відповідно до медичного висновку, тимчасово або без обмеження строку. Акт від 22 березня 2016 року, складений відповідачем про відмову від запропонованої посади, є неналежним доказом підтвердження того, що позивач відмовився від запропонованої посади, оскільки в день його звільнення відповідач не створив комісію з вирішення зазначеного питання, із згаданим актом він не був ознайомлений, також в цьому акті відсутнє зазначення місце його складання. Позивач переконаний, що відповідач повинен був попередити його про звільнення у двомісячний термін відповідно до вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України. 
Вважає дії відповідача незаконними, просив задовольнити його позовні вимоги повністю на підставі статей 40, 43, 49-2, 170, 232, 235, 237-1 КЗпП України.  
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
У своїх висновках суд першої інстанції виходив з недоведеності та безпідставності заявлених вимог, а також з тим, що відповідачем відповідно до статей 40, 170 КЗпП України дотримана процедура звільнення позивача з роботи згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 цього Кодексу на підставі виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню цієї роботи у зв'язку з фактичною неможливістю виконання з цих причин обов'язків, визначених посадовою інструкцією.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
ОСОБА_4 12 липня 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Касаційна скарга ОСОБА_4 обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник вважає звільнення з цих підстав незаконним, оскільки відповідачем не надано підтверджуючих документів на доведення того, що він відмовився від запропонованої посади. Окрім того, зазначає, що відповідач повинен був попередити його про звільнення у двомісячний термін відповідно до вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4
Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 18 січня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-IV) (далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 перебував із Ансамблем «Гуцулія» у трудових відносинах з 02 листопада 2009 року до 22 березня 2016 року. 
Івано-Франківська міська медико-соціальна експертна комісія 15 лютого 2016 року встановила ОСОБА_4 з 08 лютого 2016 року третю групу інвалідності у зв'язку із загальним захворюванням, одночасно цією комісією направлено повідомлення відповідачу про умови та характер праці, за змістом якого ОСОБА_4 протипоказана важка фізична праця та рекомендовано виконання легшої роботи: хореографа, помічника балетмейстера.
Ансамбль «Гуцулія» під підпис ознайомив ОСОБА_4 з листом від 16 лютого 2016 року № 01-5/06 про те, що він не може приступити до виконання своїх обов'язків артиста балету і запропонував єдину вільну посаду підсобного працівника.
Наказом Ансамблю «Гуцулія» від 22 березня 2016 року № 04 «Про створення комісії» створено комісію щодо запропонованої посади підсобного працівника ОСОБА_4 Згоди на переведення на цю посаду він не дав, про що складено акт від 22 березня 2016 року про відмову від запропонованої посади. Інших вільних посад станом на 22 березня 2016 року, зокрема хореографа, помічника балетмейстера, на яких міг би виконувати трудові обов'язки ОСОБА_4 за станом здоров'я, в ансамблі не було. 
Відповідно до штатного розпису Ансамблю «Гуцулія» станом на 22 березня 2016 року посада хореографа в штаті відсутня, а посада балетмейстера не вакантна. 
Наказом Ансамблю «Гуцулія» від 22 березня 2016 року № 40 ОСОБА_4 звільнено з посади артиста балету на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню цієї роботи, без виплати компенсації.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню цієї роботи.
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 2 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 170 КЗпП України працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу відповідно до медичного висновку тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням.
У частині третій статті 5 Закону України «Про охорону праці» визначено, що працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я. Таким чином, наведена норма містить імперативну однозначну заборону пропонувати працівнику роботу, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я. 
Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.
Висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 15 лютого 2016 року ОСОБА_4 встановлено третю групу інвалідності з причин загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату з 08 лютого 2015 року з черговим переоглядом 15 лютого 2017 року. При цьому МСЕК надала висновок про умови та характер праці позивача, в якому визначено, що ОСОБА_4 протипоказана важка фізична праця та рекомендовано виконання легшої роботи: хореографа, помічника балетмейстера.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у сукупності, зробили правильний та обґрунтований висновок про додержання Ансамблем «Гуцулія» процедури звільнення позивача з роботи за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Також суди обґрунтовано відмовили ОСОБА_4 у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки встановили відсутність порушення процедури звільнення та проведення її з додержанням визначених трудовим законодавством прав працівника.
Тягар доведення цих обставин покладається на позивача, який саме й звернувся із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 та частиною першою статті 60 ЦПК України2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Доводи позивача про те, що його звільнення відбулось із порушенням частини першої статті 49-2 КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки приписи зазначеної статті Кодексу поширюються на правовідносини, що випливають при вивільненні працівників у випадку змін в організації виробництва і праці та не можуть бути застосовані при звільненні працівника у зв'язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню роботи.
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що здійснена судами попередніх інстанцій та перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області у від 17 червня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                  С. О. Погрібний
 
                                                                                                            О. В. Ступак
 
                                                                                                            Г. І. Усик