Постанова                               
Іменем України
28 березня 2018 року
м. Київ
справа № 522/8741/13-ц
провадження № 61-2412св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого: Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,
 
учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
відповідачі: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, подану представниками ОСОБА_4, ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року у складі суддів: Драгомерецького М. М., Панасенкова В. О., Парапана В. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
8 квітня 2013 року представник громадянина США ОСОБА_2 (до зміни прізвища, імені та по батькові - ОСОБА_2) та громадянина України ОСОБА_3 - ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом, який остаточно уточнив 4 грудня 2015 року в частині розрахунку майнової та моральної шкоди.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 5 березня 1999 року громадянин США ОСОБА_2 (ОСОБА_2) був захоплений бандитським угрупованням з метою отримання викупу в розмірі 800 000 доларів США, що встановлено вироком апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2007 року за обвинуваченням ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та інших в скоєні різних тяжких злочинів. Внаслідок фізичних, психічних катувань і насильства ОСОБА_2 змушений був погодитися на виплату необхідної суми грошей, після чого став телефонувати своїм знайомим з тим, щоб вони збирали гроші для його викупу. Він подзвонив своєму старому знайомому ОСОБА_3 і попросив його допомогти. Викрадачі розмовляли з ОСОБА_3 і домовлялися про місце та спосіб передачі грошей. 19 березня 1999 року при перевезенні автомобілем частини валютних коштів в розмірі 400 000 доларів США ОСОБА_3 був затриманий працівниками міліції, валютні кошти в нього були вилучені, що підтверджується матеріалами кримінальної справи № 041990183, порушеної 20 березня 1999 року за фактом замаху на використання валютних цінностей як засобу платежу та незаконних валютних операцій, вчинених в крупних розмірах за ознаками статей 17, 80 частини другої КК України (1960 р.). 
 
У подальшому ОСОБА_2 зміг зібрати спочатку 300 000 доларів США, які передав бандитському угрупуванню, а потім ще 500 000 доларів США, після чого його та його сестру відпустили. Вилучені працівниками міліції валютні кошти в розмірі 399 110 доларів США належать ОСОБА_2, оскільки наявні в матеріалах справи докази свідчать про належність вилучених у ОСОБА_3 валютних грошей ОСОБА_2, отримання більшої частки власних грошей у його колишньої дружини ОСОБА_10 в розмірі 315 000 доларів США, а також 85 000 доларів США, отриманих ОСОБА_3 за його дорученням, та повернення останніх їх власникам на підставі укладених розписок. 
 
Згідно з постановою слідчого від 22 березня 1999 року вилучені валютні кошти у сумі 399 110 доларів США були здані на збереження до каси Фінансово-економічного управління УМВС України в Одеській області. 22 березня 1999 року валютні кошти прийняті до каси ФЕУ УМВС України в Одеській області, що підтверджено довідкою ФЕУ УМВС України в Одеській області № 14/1-590 від 25 вересня 2001 року. 13 квітня 1999 року постановою слідчого СУ УМВС України в Одеській області Козлова Д. В. провадження у кримінальній справі № 041990183 закрито з підстав пункту 2 статті 6 КПК України, за відсутністю складу злочину, вилучені кошти передані постановою слідчого від 13 квітня 1999 року у власність держави. Ця постанова слідчого не виконана, 30 квітня 1999 року валютні кошти використані Управлінням МВС України в Одеській області на погашення заборгованості по грошевому забезпеченню співробітників УМВС Одеської області за умови наступного повернення витрачених коштів з державного бюджету. Вказані постанови від 20 березня 1999 року та від 13 квітня 1999 року по кримінальній справі № 041990183, у тому числі, щодо вилучення грошей та передачі їх у власність держави, неодноразово оскаржувались ОСОБА_2, скасовані, провадження по кримінальній справі остаточно закрито 10 грудня 2012 року. 
 
Тому валютні кошти в розмірі 399 110 доларів США підлягають поверненню ОСОБА_2 (ОСОБА_2) з урахуванням положень частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, вказаними неправомірними діями працівників міліції, які не повертають йому валютні кошти в розмірі 399 110 доларів США, ОСОБА_2 завдана моральна шкоду, яку він оцінює у 330 336 грн. Позивачу ОСОБА_3 тривалим притягнення до кримінальної відповідальності органами дізнання та досудового слідства завдана моральна шкода, яка він оцінює у 165 166 грн.
 
Посилаючись на ці обставини, та статті 22, 23, 386, 387, 625, 1166, 1167, 1173, 1176 ЦК України, та статті 1, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», представник позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просив суд стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2: 399 110 доларів США, що станом на 4 грудня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 9 214 973 грн 76 коп., на підставі статті 1176 ЦК України та статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; 198 330,33 доларів США, що станом на 4 грудня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 4 623 139 грн 70 коп., на підставі статей 1166, 1173, 1176 та частини другої статті 625 ЦК України на час постановлення рішення суду; 330 336 грн. на відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 165 168 грн., завдану діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства та ГУ УМВС України в Одеській області.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси віл 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь громадянина США ОСОБА_2 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_2) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу Національного банку України станом на 04 грудня 2015 року з розрахунку 23,088807 грн. за 1 долар США становить 9 214 973 грн. 76 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року в частині задоволення позову представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області, Державної казначейської служби України в частині стягнення з Державного бюджету України 399 110 доларів США скасовано й ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, через своїх представників ОСОБА_4, ОСОБА_5 Звернулися із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року, в якій просять оскаржене рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції ухилився і не повно з'ясував усіх обставин справи, не повно оцінив всі правові підстави, на яких ґрунтуються вимоги позивачів.
 
27 квітня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі № 522/8741/13-ц.
 
21 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу № 522/8741/13-ц призначено до судового розгляду.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 522/8741/13-ц передана до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 61 ЦПК (в редакції Закону України № 2136-VIII від 13 липня 2017 року) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 
 
Вироком апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2007 року по справі № 1-1/07 встановлені обставини захоплення громадянина США ОСОБА_2 членами бандитського угруповання, утримання в якості заручників ОСОБА_2 і його сестри ОСОБА_12 та їх викупу. Під час утримання у заручниках доручення щодо збору 400 000 доларів США за доручення ОСОБА_2 виконував ОСОБА_3, який збирав кошти належні ОСОБА_2 у колишньої дружини ОСОБА_10 в розмірі 315 000 доларів США, а також в інших осіб. Такі обставини підтверджені документами з матеріалів цивільної справи Малиновського районного суду м. Одеси № 2-546/06 про грошові зобов'язання, які видавав ОСОБА_3
 
Суд апеляційної інстанції не навів мотивів та відповідного обґрунтування чому він вважає недоведеними обставини, встановлені вироком апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2007 року по справі № 1-1/07. Право вимоги про повернення вилученого по кримінальній справі майна належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (ОСОБА_2). Оскільки вироком апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2007 року по справі № 1-1/07 підтверджено, що вилучені у ОСОБА_3 кошти належить ОСОБА_2 (ОСОБА_2).
 
Тому суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок, щодо відсутності права власності ОСОБА_2 на вилучені 399 110 доларів США, і недоведеність факту порушення прав позивачів.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення грошових коштів в сумі 399 110 дол. США, апеляційний суд зробив висновок, що в матеріалах справи відсутні безспірні докази у підтвердженні того, що вилучені у ОСОБА_13 19 березня 1999 року грошові кошти в сумі 399 110 дол. США належать саме ОСОБА_2 (ОСОБА_2), і сам по собі факт скасування постанов слідчих досудового слідства від 20 березня 1999 року, від 22 березня 1999 року, від 13 квітня 1999 року не може служити підставою для підтвердження права власності на вилучені кошти. Також суд зробив висновок, що саме рішеннями та діями відповідача, УМВС України в Одеській області, порушено право власності позивача ОСОБА_2 на грошові кошти, вилучені 20 березня 1999 року.
 
Проте із такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, з таких підстав.
 
Згідно частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Закріплена у цій статті презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Апеляційний суд не прийняв до уваги, що відповідачами не заперечували того, що джерело походження грошей заявника було законним, не надали доказів незаконності набуття права власності на грошові кошти ОСОБА_2 (ОСОБА_2), так само як і не надано доказів належності цих коштів третій особі. При цьому докази у матеріалах справи свідчать про належність вилучених у ОСОБА_3 валютних грошей ОСОБА_2, отримання більшої частки власних грошей у його дружини ОСОБА_2 в розмірі 315 000 доларів США, а також 85 000 доларів США, отриманих ОСОБА_3 за його дорученням, та повернення останніх їх власникам на підставі укладених розписок.
 
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено , що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».
 
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, містить три окремі норми: перша норма, яку закріплено в першому реченні першого пункту і яка має загальний характер, викладає принцип мирного володіння власністю; друга норма у другому реченні того ж пункту поширюється на випадки позбавлення права власності й передбачає для цього певні умови; третя норма, яку закріплено у другому пункті, допускає, що договірні сторони мають право, зокрема, контролювати використання власності відповідно до загального інтересу. Однак ці норми не є окремими, тобто не пов'язаними одна з одною. Друга і третя норми стосуються окремих випадків втручання у право на мирне володіння власністю, тому повинні тлумачитися за загальним принципом, закріпленим у першій нормі (ISMAYILOV v. RUSSIA, № 30352/03, § 28, від 6 листопада 2008 року).
 
Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном повинно бути «законним»: у пункту 2 встановлено, що держави мають право контролювати використання майна шляхом введення «законів». Крім того, принцип верховенства права - одна з підвалин демократичного суспільства - закріплений в усіх статтях Конвенції. Питання, чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним (ISMAYILOV v. RUSSIA, № 30352/03, § 31, від 6 листопада 2008 року).
 
Наявність законних підстав для вилучення грошових коштів має обов'язково бути предметом оцінки. Оскільки неприведення національними судами правових положень в якості підстави вилучення суттєвої грошової суми і очевидне протиріччя прецедентного права щодо національного законодавства, розглядається Європейським судом як таке, не було сформульовано з такою точністю, щоб заявник міг передбачити наслідки його дій в ступеня, розумної при обставинах справи. Отже, втручання в право власності заявника не могло розглядатися як законне за змістом статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції (BAKLANOV v. RUSSIA, № 68443/01, § 46, від 9 червня 2005 року).
 
Відповідно до частини сімнадцятої статті 236-8 КПК (1960 року) та статей 167-169 КПК (2012 року) закриття кримінального провадження тягне за собою, зокрема повернення вилучених речей. Вилучення у ОСОБА_3 по кримінальній справі №0419990183 валюти як процесуальна дія має тимчасовий характер та при закритті кримінального провадження вилучене майно повинно бути повернено особі, у якої воно вилучалась.
 
Суд апеляційної інстанції залишив без дослідження правомірність актів та дій органів досудового розслідування, що підпорядковані УМВС України в Одеській області, в контексті їх відповідності встановленого законодавством порядку вилучення, зберігання та майна у державну власність, як у кримінально-правовому, так і цивільно-правовому порядку та порядок розпорядження валютними цінностями, що переходять у власність держави («Порядок розпорядження валютними цінностями (крім цінних паперів), дорогоцінними металами і дорогоцінним камінням, дорогоцінним камінням органогенного утворення та напівдорогоцінним камінням, що переходять у власність держави», затверджений наказом Міністерства фінансів України № 11 від 13 січня 1999 року та постановою Правління Національного Банку України № 153). 
 
Зокрема, не надано правової оцінки постанові слідчого СУ УМВС України в Одеській області Козлова Д. В. від 13 квітня 1999 року, якою вилучені кошти не були повернуті, а передані у власність держави на підставі частини п'ятої статті 81 КПК України. А також здійсненню операції по конвертації вилученої валюти 30 квітня 1999 року керівництвом УМВС України в Одеській області, і спрямування цих коштів на виплату боргів по грошовому забезпеченню співробітників УМВС Одеської області.
 
За таких обставин апеляційним судом не надано оцінки законності вилучення грошових коштів, та чи було таке втручання в право власності законним у світлі положень статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції. Як наслідок передчасним є висновок апеляційного суду, що не доведено належним чином, що саме рішеннями та діями відповідача, УМВС України в Одеській області, порушено право власності позивача ОСОБА_2 на грошові кошти, вилучені 20 березня 1999 року і тому згідно статей 15, 16 ЦК України його право у цьому випадку не підлягає захисту судом.
 
У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року скасувати, і направити справу на новий розгляд до апеляційного суду Одеської області. Під час нового розгляду справи апеляційному суду слід надати оцінку доводам, а також відповідним доказам, стосовно: а) обставин, встановлених вироком апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2007 року по справі № 1-1/07; б) правомірності актів та дій органів досудового розслідування, що підпорядковані УМВС України в Одеській області, спрямованих на вилучення грошових коштів,ї їх конвертування та подальшого спрямування на виплату боргів по грошовому забезпеченню співробітників УМВС Одеської області; в) законності вилучення грошових коштів, та чи було таке втручання в право власності законним у контексті положень статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, подану представниками ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.
 
Рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року скасувати.
 
Справу № 522/8741/13-ц направити на новий розгляд до апеляційного суду Одеської області.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                      М. Є. Червинська 
 
Судді:                                                                                       Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель
 
В. І. Крат
 
В. П. Курило