Постанова 
Іменем України
 
14 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 495/2130/15-ц
 
провадження № 61-5044 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О.В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
представник позивача - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Панасенкова В. О., Парапана В. Ф., 
Драгомерецького М. М. від 8 вересня 2016 року 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди завданої працівником під час виконання трудових обов'язків.
 
Позовна заява мотивована тим, щовідповідачка працювала продавцем магазину, який належить позивачу. За період роботи на посаді продавця відповідачка допустила нестачу товарно-матеріальних цінностей у розмірі 25 715 грн 30 коп. відповідно до актів ревізій, які відповідачка не визнає та не підписує. ОСОБА_4 нестачу не повернула. Неправомірними діями відповідачка завдала позивачу моральну шкоду, яка полягає у стражданнях та переживаннях за втрачені кошти, яку він оцінює у розмірі 10 тис. грн.
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив стягнути з 
ОСОБА_4 на його користь шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов'язків у розмірі 25 715 грн 30 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн. 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 7 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків 25 715 грн 30 коп. та моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат. В іншій частині позовних вимоги відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4, як працівник та особа, яка займала посаду продавця продовольчих товарів, несла повну матеріальну відповідальність за незбереження майна, яке передане їй на зберігання. ОСОБА_4 за період роботи на посаді продавця допустила нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 25 715 грн 80 коп., яка нею не відшкодована.
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 8 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову 
ОСОБА_2 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовуОСОБА_2, апеляційний суд виходив із того, що позивачем недоведено, що відповідачем завдано підприємству майнову шкоду у визначеному позивачем розмірі й не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, з яких причин виникла недостача товарно-матеріальних цінностей в магазині позивача у вказаний у позовній заяві період та того, що саме відповідачка порушила покладені неї трудові обов'язки за трудовим договором та договором про повну матеріальну відповідальність й завдала у зв'язку з цим шкоди позивачу.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
   
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, не звернув уваги на те, що акти ревізії, якими підтверджується факт недостачі, скасовано не було. Крім того, 
з ОСОБА_4 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а доводи відповідача про те, що крім неї в магазині працювали інші продавці належними доказами не підтверджено.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
27 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.
Судом установлено, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем. Позивачу на підставі свідоцтва про право власності належить магазин по АДРЕСА_1.
12 січня 2011 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений строковий трудовий договір, за яким остання була прийнята на роботу продавцем сільськогосподарської продукції на строк один місяць. В подальшому дія трудового договору продовжувалась. В цей же день сторони уклали договір про повну матеріальну відповідальність.
Відповідно до акта ревізії від 1 грудня 2014 року виявлено нестачу у магазині по АДРЕСА_1, у розмірі 12 199 грн 29 грн.
Згідно з актом ревізії від 22 січня 2015 року виявлено нестачу у розмірі
24 407 грн 44 коп.
Також актом ревізії від 18 березня 2015 року зафіксовано залишок коштів у розмірі 10 891 грн 43 коп, які зараховано в рахунок попередньої недостачі.
Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.
Згідно із статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обов'язків, несуть матеріальну відповідальність за частиною першою статті 132 КЗпП України, крім випадків, для яких 
стаття 134 КЗпП України передбачена повна матеріальна відповідальність.
У такому ж порядку визначається матеріальна відповідальність працівників, з якими укладено договір про повну матеріальну відповідальність (статті 135-1, 135-2 КЗпП України, якщо шкода заподіяна не незабезпеченням цілості прийнятого під звіт майна, а іншими порушеннями трудових обов'язків (неналежним оформленням документів про виявлену при прийнятті матеріальних цінностей недостачу, що потягло її оплату тощо).
Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший 
статті 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.
При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
У частинах першій, другій та третій статті 135-3 КЗпП України зазначено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.
У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.
На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів.
Статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.
Зазначених положень закону апеляційний суд не врахував та прийшов до передчасного висновку про відсутність підстав для застосування законодавства, яке регулює відповідальність працівників за заподіяні ними підприємству збитки. При цьому, не врахував, що в разі відсутності підстав для покладення на працівника обов'язку повністю чи частково відшкодувати заподіяну підприємству шкоду (статті 133, 134 КЗпП України), працівник, з вини якого заподіяно шкоду, несе матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку (стаття 132 КЗпП України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, задовольнити частково.
 
Рішення апеляційного суду Одеської області від 8 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
  Є. В. Синельников
 
  С. Ф. Хопта 
 
  Ю. В. Черняк