ф
ПОСТАНОВА
Іменем України

04 квітня 2018 року 
Київ
справа №805/5111/15-а
провадження №К/9901/6929/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Смоковича М.І.,
суддів: Білоуса О.В.,  Шарапи В.М., 
розглянувши у письмовому провадженні в касаційній інстанції адміністративну справу №   805/5111/15-а
за позовом ОСОБА_1 до Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, за участю третьої особи – Головне управління Національної поліції в Донецькій області, про стягнення грошової винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, грошової компенсації за невикористану частину щорічної та додаткової оплачуваної відпустки, грошової компенсації за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, а також за роботу у нічний час, індексанції грошового забезпечення та грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на постанову Донецького окружного адміністративного суду, прийняту 21 березня 2016 року у складі судді Кравченко Т.О., та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду, постановлену 31 серпня 2016 року в складі колегії суддів: головуючого – Сіваченка І.В., суддів: Шишова О.О., Чебанова О.О.,
в с т а н о в и в :
у грудні 2015 року ОСОБА_1 (далі також – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі також – НДЕКЦ), за участю третьої особи – Головне управління Національної поліції в Донецькій області, в якому просив стягнути з НДЕКЦ:
- не донараховану суму грошової винагороди за безпосередню участь у антитерористичній операції за травень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2014 року у сумі 18 000,00 гривень, за січень, червень 2015 року у сумі 8 320,90 гривень, а разом – 26 320,90 гривень;
- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік у розмірі 3 572,66 гривень;
- грошову компенсацію за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, а також за роботу у нічний час за 2015 рік у розмірі 2 263,30 гривень;
- грошове забезпечення (заробітну плату), починаючи з 07 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньої заробітної плати 4 500,00 гривень на місяць та враховуючи індекс інфляції;
- суму індексації заробітної плати за 2014 рік у розмірі 489,64 гривень, за 2015 рік у розмірі 4 867,41 гривень, за 2016 рік у розмірі 1 298,08 гривень, а разом – 6 655,13 гривень.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що проходив службу в НДЕКЦ на посаді головного експерта відділу техніко-криміналістичного забезпечення Краматорського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області. 06 листопада 2015 року звільнений з органів внутрішніх справ за станом здоров`я. У день звільнення відповідач мав провести з ним остаточний розрахунок, однак цього не зробив, а тому позивач просив стягнути належні йому кошти в судовому порядку.
Донецький окружний адміністративний суд постановою від 21 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року, позовні вимоги задовольнив частково.
Стягнув з Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 35 677 (тридцять п`ять тисяч шістсот сімдесят сім) гривень 24 копійки.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовив.
Постанову в межах суми стягнення за один місяць 4 789,53 гривень допущено до негайного виконання.
У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на те, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій були винесені з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки судів не відповідають обставинам справи, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування касаційної скарги вказує наступне.
Стосовно задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі - 4353,76 гривень, відповідач зазначає, що судами не було враховано положення пунктів 49, 51, 52 затвердженого Постановою КМУ від 29 липня 1991 року №114 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (далі – Положення №114) в редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин, та положення до абзацу 3 підпункту 2 Постанови №100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі – Постанова №100), внаслідок чого судами було зроблено помилкові висновки та не застосовано зазначені норми матеріального права, що підлягали застосуванню. В той же час неправильно було застосовано положення абзацу 1 пункту 2 розділу II Постанови №100 та абзацу1 пункту 7 розділу IV Постанови №100, які не підлягали застосуванню при вирішенні цих спірних відносин.
Стосовно задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористанні дні щорічної відпустки, додаткової відпустки в сумі – 2487,76 гривень, скаржник вважає, що судами при задоволенні даних позовних вимог помилково було застосовано наступні норми матеріального права: п. 1 частини першої статті 4, статті 16-2, частини першої статті 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі – Закон № 504/96-ВР), абз.2 п.56 Положення №114, неправильно застосовано п.12 ч.1 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII).
Відповідач також звертає увагу  на те, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 29 травня 2007 року по 06 листопада 2015 року і був звільнений зі служби за п.65 «б» (через хворобу). Звільнення за п.65 «б» здійснюється не на підставах передбачених Кодексом законів про працю в Україні, а на підставі п.65 «б» розділу VII Положення №114.
Отже, відповідач вважає, що на позивача, як особу, яка була звільнена зі служби, а не перебувала в трудових відносинах, не поширюються норми Закону № 504/96-ВР, а поширюється інше спеціальне законодавство, що регулює прийняття на службу до органів внутрішніх справ України, проходження служби в лавах органів внутрішніх справ України та звільнення зі служби в органах внутрішніх справ України, діюче на час виникнення спірних відносин. Таким чином, застосування судом положень Закону України «Про відпустки» призвело до порушення норм матеріального права, оскільки застосовано закон, який не підлягав застосуванню.
Крім того, судами незаконно та безпідставно задоволені позовні вимоги позивача про стягнення на його користь розміру грошової компенсації за час затримки розрахунку в сумі - 21 356,08 гривень на підставі статей 116 та 117 Кодексу законів про працю в Україні (далі – КЗпП України), обчисленої відповідно до законодавства станом на дату винесення оскаржуваної постанови суду першої інстанції.
При задоволенні цих позовних вимог судами було безпідставно та незаконно відхилене та не взято до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», в якій на підставі вивчення судової практики у справах про оплату праці з метою поліпшення розгляду справ даної категорії та роз`яснення питань, що виникли в судах Пленум Верховного Суду України в пункті 2 даної Постанови роз`яснив, що згідно з частиною другою статті 124 Конституції України суди вирішують будь-які індивідуальні трудові спори щодо оплати праці в порядку, передбаченому гл. XV КЗпП України. Передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).
Відповідач вважає, що судами попередніх інстанцій при вирішенні даних спірних відносин належало застосувати зазначений пункт Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 31 грудня 2007 року №499, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12 березня 2008 року №205/148963 (далі – Інструкція №499), як спеціального законодавства, що регулює порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у разі якщо воно виплачене несвоєчасно чи у меншому розмірі, ніж належало, а не положення глави XV КЗпП України, до якої включені статті 116, 117, які не можуть бути застосовані при вирішенні даних позовних вимог, оскільки, відповідно до статті 3 цього Кодексу він регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності і на спірні правовідносини не поширюється, а тому підлягають застосуванню норми спеціального законодавства.
На думку відповідача, безпідставною та незаконною з урахуванням положень п.1.8, 1.12 Інструкції №499 є також стягнення з відповідача на користь позивача суми індексації за період 2016 року в сумі - 2038,05 гривень та за листопад 2015 року в сумі - 649,04 гривень, за грудень 2015 в сумі - 649,04 гривень, оскільки позивач був звільнений в листопаді 2015 року та мав право на індексацію грошового забезпечення протягом того періоду, коли він перебував на службі в органах внутрішніх справ.
Позивач надав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначає, що касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки скаржник не наводить належних підстав для того, щоб вважати, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального та процесуального права. Тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів без змін.
Касаційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі – КАС України) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
За приписами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оскільки з матеріалів скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення судів попередніх інстанцій тільки в частині позовних вимог, які були задоволені, Верховний Суд перевіряє законність та обґрунтованість цих судових рішень лише в межах касаційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 29 травня 2007 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ.
Відповідач – Донецький науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України зареєстрований як юридична особа 18 січня 1999 року, про що 31 січня 2007 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесений запис за номером 1 266 120 0000 023797; в стані припинення не перебуває. 
НДЕКЦ – це державна спеціалізована науково-дослідна установа судової експертизи, яка є територіальним підрозділом Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України.
Фінансування та матеріально-технічне забезпечення НДЕКЦ здійснюється за рахунок коштів загального і спеціального фондів державного бюджету та інших не заборонених законодавством джерел.
НДЕКЦ є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, реєстраційні та поточні рахунки в органах Державного казначейства України та інші рахунки в банках, не заборонені діючим законодавством (п.п. 1, 15, 17 Положення про Донецький науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 листопада 2015 року № 1359.
Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі – ГУМВС в Донецькій області) від 09 грудня 2008 року № 525 о/с з 01 грудня 2008 року ОСОБА_1 призначений на посаду експерта сектору техніко-криміналістичного забезпечення роботи Краматорського міського відділу НДЕКЦ при ГУМВС в Донецькій області.
Наказом ГУМВС в Донецькій області від 31 жовтня 2014 року № 387 о/с «По особовому складу» підполковник міліції ОСОБА_1 (А-057529) призначений головним експертом відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ НДЕКЦ при ГУМВС в Донецькій області.
Наказом ГУМВС в Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 412 о/с «По особовому складу» відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ підполковник міліції ОСОБА_1 (А-057529), головний експерт відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ НДЕКЦ при ГУМВС в Донецькій області, звільнений з органів внутрішніх справ 06 листопада 2015 року за п. 65 «б» (через хворобу).
Наказом ГУМВС в Донецькій області від 22 січня 2016 року № 6о/с лк «По особовому складу» внесені зміни до наказу від 06 листопада 2015 року №412о/с в частині звільнення позивача, вирішено вважати вислугу років на 06 листопада 2015 року у календарному обчисленні 23 роки 09 місяців 07 днів, для виплати грошової допомоги – 08 років 05 місяців 07 днів.
Отже, звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ мало наслідком виникнення у НДЕКЦ обов`язку провести з ним повний розрахунок за всіма видами грошового забезпечення.
Вирішуючи по суті вимоги позивача в частині стягнення грошової компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015 рік, суди виходили з такого.
Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі – Закон № 565-ХІІ) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачав наступне.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 565-ХІІ особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.
Частиною першою статті 18 Закону № 565-ХІІ визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 № 114 (далі – Положення № 114).
За правилами абз. 2 п. 56 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.
За розрахунком позивача невикористана ним частина щорічної відпустки за відпрацьований у 2015 році час становила 11 діб.
Разом з цим, наказом ГУМВС в Донецькій області від 22 січня 2016 року №6о/с лк визначено, що невикористана позивачем частина чергової відпустки за відпрацьований в 2015 році час становить 21 добу. Зазначений наказ не оскаржений, протиправним не визнаний та не скасований.
Отже суди встановили, що невикористана частина щорічної відпустки за відпрацьований в 2015 році час становить 21 добу.
На підставі наказу ГУМВС в Донецькій області від 22 січня 2016 року № 6о/с лк ОСОБА_1 нарахована компенсація за невикористану 21 добу щорічної відпустки за фактично відпрацьований час у 2015 році в розмірі 3297,71 гривень.
Нарахування компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3297,71 гривень підтверджено розрахунковим листком за лютий 2016 року, який міститься в матеріалах справи.
Разом з тим, докази виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку (як то платіжні доручення, відомості про перерахування коштів тощо) в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до п. «а» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок № 100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках виплати компенсації за невикористані відпустки.
Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції виходив з положень з абз. 1 п. 2 Порядку № 100, згідно якого обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.
Верховний суд вважає такі висновки судів помилковими та зазначає наступне.
Пунктом 49 Положення № 114 встановлено, що особам рядового начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах, і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.
Обчислення тривалості відпусток – подобове. Святкові дні встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.
При визначенні тривалості відпусток не враховується також час, необхідний на дорогу до місця проведення відпустки і назад, у тому числі при поділі відпустки на дві частини, а також при відкликанні працівника з відпустки.
При наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається днями повного розміру кожної із відпусток  на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.
Тобто, згідно Положення № 114, яке є спеціальним законодавством, яке регулює проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ не передбачено надання особам рядового і начальницького складу внутрішніх справ такого виду відпустки, як «щорічна».
З наказу ГУ МВС в Донецькій області від 22 січня 2016 року №6о/с, вбачається що невикористана позивачем частина чергової відпустки за відпрацьований в 2015 році час становить 21 добу.
Згідно з пунктом 52 Положення № 114, чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця року.
Судами попередніх інстанцій при розрахунку суми компенсації було використано положення абз.1 пункту 7 Постанови № 100, згідно з яким встановлено, що нарахування компенсації за невикористані відпустки тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
Застосовано абзац 1 пункту 2 розділу II Постанови №100, згідно з яким встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток, відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Проте, дані положення абзацу 1 пункту 2 розділу II Постанови № 100 та абзацу 1 пункту 7 розділу IV Постанови №100 судами застосовані помилково, оскільки, для розрахунку середнього заробітку згідно даних пунктів Постанови №100 береться середня заробітна плата за останні 12 календарних місяців, проте, враховуючи, що позивач - ОСОБА_1 був військовослужбовцем, розрахунок середнього заробітку для компенсації за 21 дні невикористаної ним чергової відпустки повинен обчислюватися відповідно до абзацу 3 підпункту 2 Постанови №100, якою встановлено: «У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата».
Задовольняючи позовні вимоги в частині нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2015 рік суди виходили з наступного.
Згідно з п. 49 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.
За правилами п. 61 Положення № 114 додаткові відпустки особам рядового і начальницького складу надаються відповідно до законодавства.
П. 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги як одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Суди встановили, що з 18 червня 1995 року по 27 листопада 2006 року позивач проходив військову службу у Збройних Силах України.
ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України за п. 63 пп. «г» (у зв`язку із скороченням штатів) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України та виключений зі списків особового складу з 27 листопада 2006 року на підставі наказу Краматорського МВК від 27 листопада 2006 року № 151.
Позивач має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 , видане Військовою частиною НОМЕР_2 23 лютого 1998 року.
Відповідач не заперечував наявність у позивача як учасника бойових дій права на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, а також те, що впродовж 2015 року позивач цю відпустку не використав, грошова компенсація за невикористані дні цієї відпустки не була нарахована і виплачена
Відповідно до абз. 2 п. 56 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Таким чином, у разі звільнення працівника йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16І Закону №   504/96-ВР та п. 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Слід зазначити, що в абз. 2 п. 56 Положення № 114 йдеться про «невикористану в році звільнення відпустку» без вказівки на її вид (основна чи додаткова), а тому підстав для звуженого тлумачення цієї норми не має.
Отже, з аналізуючи зазначене, Верховний суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що в силу абз. 2 п. 56 Положення № 114 при звільненні з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015 році додаткову відпустку, передбачену п. 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII.
Тому позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки в розмірі 2487,76 гривень підлягають до задоволення. 
Верховний суд, також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку, виходячи з наступного.
Норми Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Частиною першою статті 19 Закону № 565-ХІІ було передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.
Згідно з п. 1 Постанови № 1294 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до абз. 1 п. 2 Постанови № 1294 виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за №  205/14896, затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція № 499).
Отже, правові норми, що містяться у Постанові № 1294 та в Інструкції №449, є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та у випадку виникнення спорів з цього приводу.
Разом з тим, Верховний Суд зауважує, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) – не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 цієї Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною другою статті 116 КЗпП визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності стягнення на користь позивача 21356,08 гривень за час затримки розрахунку при звільненні.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
За правилами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
При цьому суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Враховуючи викладене, судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.
За таких обставин суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з направленням справи на новий судовий розгляд лише в цій частині позовних вимог, в іншій частині оскаржувані рішення залишити без змін.
При встановленні наведених фактів судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованого судового рішення і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.
За таких обставин справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 242, 243, 341, 345, 349, 350, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд
п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.
Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпусткив розмірі 4353 гривні 76 копійок скасувати з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції лише в цій частині позовних вимог.
Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року в частині стягнення з Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 31323 (тридцять одну тисячу триста двадцять три) гривні 48 копійок та в іншій частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          М.  І. Смокович 
Судді                                                                                                    О. В. Білоус
                                                                                                    В. М. Шарапа