ПОСТАНОВА
Іменем України

08 травня 2018 року 
Київ
справа №210/8381/13-а
адміністративне провадження №К/9901/3372/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради, виконавчий комітет Дзержинської районної у місті ради про скасування рішення за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Чередниченко В.Є., Чепурнова Д.В., Панченко О.М. від 01 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради, виконавчий комітет Дзержинської районної у місті ради, в якому просить:
- скасувати постанову виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області № 449 від 11 липня 2007 року щодо переведення квартири НОМЕР_1 з житлового фонду у нежитловий;
- витребувати з архівного відділу відповідача належним чином завірену копію оскаржуваної постанови.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що постанова щодо переведення квартири НОМЕР_1 з житлового фонду у нежитловий є протиправною, оскільки таке переведення відбулося з порушенням норм Житлового кодексу, і відповідне рішення порушує права позивача як власника сусідньої квартири НОМЕР_2 оскільки вона не давала згоди на переобладнання жилого приміщення - квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року позов задоволено.
Постанова суду мотивована тим, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад вправі вирішувати питання переведення жилих приміщень (квартир), що належать на праві власності юридичним або фізичним особам, у нежилі за умови, що проведені зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. При цьому, квартира НОМЕР_2, в якій мешкає позивач знаходиться на другому поверсі над квартирою НОМЕР_1, яка переведена в нежилий фонд, та відповідно до планів-схем має спільні перегородки, стояки, тощо, та допоміжні приміщення, які їх обслуговують (сходи тощо). Як вбачається з копії плану квартири НОМЕР_1 щодо можливості її реконструкції з метою влаштування магазину необхідно провести демонтаж стін, демонтаж сантехнічного обладнання, демонтаж газового обладнання, встановити окремий вхід, тощо.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2015 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області задоволено, постанову Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.
Таке рішення мотивоване тим, що позивачем не наведено обставин з посиланнями на докази того, що переведення квартири НОМЕР_1 із жилого в нежиле приміщення впливає на його права та інтереси. Крім того, апеляційний суд вказав на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що переведення квартири НОМЕР_1 із жилого в нежиле приміщення вплине на умови експлуатації інших приміщень у будинку, а саме квартири НОМЕР_2, в якій мешкає позивач та яка відповідно до планів-схем має спільні перегородки, стояки, тощо, та допоміжні приміщення, які обслуговують і квартиру НОМЕР_1, оскільки саме по собі переведення із жилого в нежиле приміщення не впливає на умови експлуатації інших приміщень у будинку та не є аналогічним поняттю «переобладнання або перепланування приміщення».
Не погоджуючись з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 звернулася з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що при вирішенні спірних правовідносин, апеляційний суд не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам - технічним висновкам про можливість реконструкції квартири НОМЕР_1, в яких передбачається здійснити переобладнання квартири, а тому висновки апеляційного суду про відсутність причин вважати, що права позивача порушено переведенням квартири НОМЕР_1 із жилого в нежиле приміщення не відповідають дійсності. 
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 грудня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі № 210/8381/13-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.
Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.
У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності також Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, КАС України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Верховного Суду Берназюка Я.О.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.В. від 27 лютого 2018 року прийнято до свого провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради, виконавчий комітет Дзержинської районної у місті ради про скасування рішення.
Від учасників справи відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_2 у встановлений судом термін (до 17 березня 2018 року) не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.
Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є власником квартири, розташованої на другому поверсі триповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2
Рішенням виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області № 449 від 11 липня 2007 року квартиру НОМЕР_1, розташовану на першому поверсі триповерхового будинку за вказаною адресою, переведено з жилого в нежиле приміщення та дозволено перепланування та переобладнання цього приміщення для потреб її власника.
На момент прийняття оскаржуваного рішення квартира НОМЕР_1 належала на праві власності ОСОБА_3
Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 січня 2013 року, зареєстрованому в реєстрі за № 68, посвідченого приватним нотаріусом Рукавіциною Н.В., ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_7 у власність нежилу квартиру НОМЕР_1 триповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
Законність рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області № 449 від 11 липня 2007 року є предметом спору, переданого на вирішення адміністративного суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2015 року відповідає, а викладені в касаційній скарзі вимоги скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої та восьмої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, зокрема, ним є право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до частини першої статті 320 цього ж Кодексу власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.
Частина п'ята статті 319 Цивільного кодексу України закріплює, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Згідно з положеннями статті 4 Житлового кодексу УРСР (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) житло є специфічним об'єктом права власності, тому свобода використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та не порушення прав інших осіб, зокрема, інших мешканців жилого будинку.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів дійти до висновку про те, що використання об'єкта власності обмежується мотивами незавдання шкоди правам, свободам та гідності інших громадян, інтересам суспільства. При цьому, право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності в порядку та з обмеженнями, встановленими законом, прямо закріплене статтею 320 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 8 Житлового кодексу УРСР встановлено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 151 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Відповідно до статті 152 Житлового кодексу УРСР переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.
На цій підставі, колегія суддів доходить до висновку про те, що особа має право на свій розсуд здійснювати в належній їй квартирі ремонт, змінювати її вигляд та призначення, але за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному жилому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 листопада 2013 року у справі № 21-360а13.
Стосовно правомірності оскаржуваного рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку. Зокрема, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.
Із аналізу наведених правових норм вбачається, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють безпосереднє управління лише житловим фондом, який віднесений до комунальної власності. В усіх інших випадках вони надають відповідні дозволи, здійснюючи при цьому контроль за дотриманням прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.
Таким чином, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад вправі вирішувати питання переведення житлових приміщень (квартир), що належать на праві власності юридичним або фізичним особам, у нежитлові за умови, що проведені зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 червня 2014 року у справі № 21-197а14.
На виконання повноважень у сфері управління об'єктами житлово-комунального господарства Криворізька міська рада затвердила Порядок переведення жилих будинків і приміщень (квартир) у нежилі у м. Кривому Розі від 24 лютого 2006 року (зі змінами та доповненнями від 27.09.2006 № 272 V сесії V скликання, від 30.05.2007 № 1358 ХV сесії V скликання).
Відповідно до цього Порядку переведення жилих приміщень (квартир) у нежилі допускається у разі, якщо вони розташовані у цокольних, на перших поверхах жилих багатоповерхових будинків та на других поверхах двоповерхових будинків при умові розширення існуючого об'єкта 1-го поверху.
Відповідно до розділу 2 Порядку для вирішення питання переведення жилих приміщень у нежилі власник житла надає до уповноваженого суб'єкта такі документи:
- заяву власника житла або уповноваженої за дорученням особи з додаванням копії доручення, засвідченого нотаріально, на ім'я міського голови із зазначенням цільового призначення приміщення;
- нотаріально завірену копію документа, яка підтверджує право власності на житлове приміщення з реєстрацією в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації»;
- довідки відповідних підприємств, які надають мешканцям міста послуги з постачання води, газу, теплової та електричної енергії, обслуговування жилих будинків та прибудинкових територій: 
- про відсутність заборгованості з оплати цих послуг по квартирах, відносно якої вирішується питання переведення її в нежитловий фонд;
- про те, що жиле приміщення є вільним фактично та юридично;
- про забезпечення сім'ї власника житлом, яке відповідає санітарним нормам для постійного проживання;
- комплексний технічний висновок про стан будівельних конструкцій та можливість реконструкції приміщення під певний об'єкт бізнесу, виконаний організацією, що має ліцензію на обстеження та проектування з урахуванням змін, що відбулися з перепланування квартир будинку;
- письмову згоду всіх повнолітніх власників та мешканців квартир 1-го та 2-го поверхів суміжних з квартирою, зазначеною в заяві, на її перепланування та переобладнання для подальшого використання за певним призначенням (додаток 2) з доданням ксерокопії планів 1-го та 2-го поверхів будинку; у разі розміщення квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу або де створено об'єднання співвласників багатоквартирного будинку - виписку з протоколу загальних зборів (рішення).
У разі їх немотивованої або безпідставної відмови в наданні згоди щодо подальшого використання жилих приміщень під об'єкти певного призначення, комісією, передбаченою у п.2.2, укладається відповідний акт щодо можливості переведення жилих приміщень у нежилі.
Тобто, Порядком вирішення питання переведення жилих приміщень у нежилі не передбачено обов'язкової письмової згоди всіх повнолітніх власників та мешканців квартир 1-го та 2-го поверхів суміжних з квартирою, зазначеною в заяві у разі їх немотивованої або безпідставної відмови в наданні згоди.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, заявником до виконавчого комітету було подано всі визначені Порядком документи, в тому числі згода мешканців суміжної квартири на першому поверсі, а також зазначено про відмову мешканців квартири НОМЕР_2 надавати відповідну згоду, у зв'язку з чим комісією складено акт обстеження житлового приміщення НОМЕР_1 щодо можливості та доцільності переведення із житлового у нежитловий фонд. У цьому акті встановлено, що відмова мешканців квартири НОМЕР_2 є необґрунтованою, та вирішила можливим та доцільним переведення квартири НОМЕР_1 з жилого в нежилий фонд.
При цьому, колегія суддів враховує, що позивачем не наведено обставин з посиланнями на докази того, що переведення квартири НОМЕР_1 із жилого в нежиле приміщення впливає на його права та інтереси.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про законності прийнятого виконавчим комітетом Криворізької міської ради Дніпропетровської області рішення № 449 від 11 липня 2007 року про переведення жилих приміщень у нежилі, як такого, що, зокрема, прийняте у межах повноважень міськвиконкому, з дотриманням вимог закону, пропорційно, добросовісно.
При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника стосовно того, що технічним висновкам про можливість реконструкції квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 передбачається проведення реконструкції квартири, чим може бути завдано шкоди квартирі НОМЕР_2, власником якої є позивач, з огляду на таке.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, відповідно до наданого технічного висновку передбачається здійснити реконструкцію квартири НОМЕР_1 за рахунок демонтажу міжкімнатних перегородок, демонтажу газової плити, закладення входу цеглою, а також демонтажу віконного блоку та підвіконної частини з установленням на їх місці дверей. При цьому, реконструкція не стосується несучих конструкцій та спільних каналізаційних систем, а тому не може зашкодити суміжним квартирам, про що зазначено у заключній частині технічного висновку.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У рішенні по справі «Інтерсплав проти України» (№ 803/02) Європейський Суд з прав людини наголосив, що втручання державних органів в право власності має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.
У своєму рішенні «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany № 46720/99, № 72203/01 і № 72552/01) Європейський суд з прав людини зазначив: «Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції містить три чітко сформульовані норми [три чітко сформульовані правила]: перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та передбачає умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів… Ці норми не є окремими, а пов'язані між собою. Друга і третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, і, відповідно, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі».
У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Зміст наведеної практики Європейського суду з прав людини як судового органу, що вправі надавати тлумачення положенням Конвенції, які Україна визнала обов`язковими для застосування, свідчить, що передумовою прийняття суб`єктом владних повноважень того чи іншого рішення, яке певним чином обмежує право особи, повинно бути виправдане та жодним чином не порушувати баланс інтересів як держави у цілому, так і кожної особи окремо.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в рішенні апеляційного суду повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Враховуючи, що касаційний суд залишає в силі рішення суду апеляційної інстанції, то в силу частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                       Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                  М.І. Гриців                                                                              
                                                                                                     Н.В. Коваленко