Постанова
Іменем України
19 березня 2018 року
м. Київ
справа № 331/6583/15-ц
провадження № 61-12248св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І., ,
 
учасники справи: 
позивач (заявник) - ОСОБА_4,
відповідач - державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у складі судді: Світлицької В. М. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року у складі суддів: Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А., Воробйової І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» (далі - ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2015 року по 31 серпня 2015 року в сумі 2 994,39 грн.
 
У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.
 
Заява мотивована тим, що після постановлення рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року та набрання ним законної сили, а саме 12 жовтня 2015 року, ОСОБА_4 стали відомі обставини, які є істотними для справи, і які не були і не могли бути йому відомі під час розгляду цієї справи. Згідно наказу ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» від 26 вересня 2014 року № 64 «Про затвердження штатного розкладу з 01 жовтня 2014 року» був прийнятий штатний розпис працівників ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект». Нарахування заробітної плати мали проводитись згідно цього наказу по встановленій для кожного працівника персональній (вказані прізвища та ініціали) посадовій тарифній ставці у погодинному розмірі відповідно з посадовим коефіцієнтом.
 
У зв'язку з тим, що на підприємстві заробітна плата не виплачувалась, а також у зв'язку з наказом по ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» від 18 лютого 2014 року № 8 «Про простій на ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» з вини підприємства, співробітники не виходили на робочі місця з 19 лютого 2014 року безстроково, та з лютого 2014 року власник або уповноважений ним орган не повідомляли його про загальні суми заробітної плати з розшифровкою за видами виплат та про розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати. Таким чином істотні для справи обставини не були і не могли бути відомі ОСОБА_4, проте існували на час розгляду справи. 
 
19 травня 2016 року ОСОБА_4 стало відомо про наказ ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» від 26 вересня 2014 року № 64 «Про затвердження штатного розкладу з 01 жовтня 2014 року» та про штатний розпис працівників ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», затверджений в.о. директора ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект». Вказані нововиявлені обставини мають значення для вирішення справи і є істотними для постановлення правильного рішення у справі, оскільки на їх підставі можна зробити висновок про невірне обчислення сум в розрахунку від 02 вересня 2015 року. Тому ОСОБА_4 просив скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв'язку з нововиявленими обставинами.
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року заяву залишено без задоволення.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обставини, на які посилається ОСОБА_4, а саме раніше невідомий йому факт щодо розміру середнього заробітку, що є підставою для оплати відшкодування за затримку заробітної плати при остаточному розрахунку на час звільнення, не є нововиявленими у розумінні статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскаржених ухвал).
 
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року залишено без змін ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року.
 
Ухвала суду апеляційного інстанції мотивована тим, що наведена обставина (наказ ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» від 26 вересня 2014 року № 64 «Про затвердження штатного розкладу з 01 жовтня 2014 року») не є істотною для цієї справи, не може вплинути на висновки суду при ухваленні рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року, а тому згідно статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскаржених ухвал) не є нововиявленою обставиною.
 
У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся із касаційною скаргою на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року, у якій просить оскаржені ухвали скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди порушили норми процесуального права, а саме: суд першої інстанції допустив до участі у справі особу з неналежно оформленими документами на представництво; не встановив факту існування нововиявлених обставин та що ці факти визнані представником відповідача у запереченнях від 08 лютого 2017 року; не проінформував про виконання ухвали про витребування доказів від 29 листопада 2016 року та не роз'яснив права та обов'язки ОСОБА_4; не встановив порядок та межі дослідження доказів; не дослідив письмові докази, надані позивачем, та не викликав свідка за клопотанням ОСОБА_4; письмові докази не оголошувалися у судовому засіданні та не надавалися для ознайомлення особам, які беруть участь у справі; не провів судові дебати; порушив порядок оголошення ухвали (оголошено не повний текст, при оголошенні вступної та резолютивної частини посилався на одні норми права, а у повному тексті на інші). Суди не оцінили належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок доказів у сукупності. Апеляційний суд не встановив межі в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, не з'ясував обставин та не перевірив докази на їх підтвердження.
 
Вказував, що наказ ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» від 26 вересня 2014 року № 64 «Про затвердження штатного розкладу з 01 жовтня 2014 року» є нововиявленою обставиною, оскільки якщо би про існування цього наказу було відомо під час ухвалення рішення, то зміст судового рішення був би іншим. Також судами порушено норми матеріального права (статті 96, 97 Кодексу законів про працю України, статті 2, 6 Закону України «Про оплату праці», п. 10.6.5. Статуту ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект»), що призвело до неправильного вирішення справи.
 
24 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі № 331/6583/15-ц.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа № 331/6583/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Відповідно до частини першої, пункту другого частини другої статті 361 ЦПК (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) ухвали суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду ухвали суду у зв'язку з нововиявленими обставинами є серед іншого - істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
 
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
 
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі). Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.
 
Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку. Наказ ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» від 26 вересня 2014 року № 64 «Про затвердження штатного розкладу з 01 жовтня 2014 року» є новим доказом, а не доказом, який підтверджує нововиявлені обставини.
 
Суди встановили, що Жовтневий районний суд м. Запоріжжя при ухваленні рішення від 24 вересня 2015 року врахував, що в провадженні виконавчої служби знаходяться судові накази про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь ОСОБА_4 у сумі 13 752,92 грн, яка стягнута рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року за період з 08 березня 2015 року по 31 травня 2015 року, але на час розгляду справи не виплачена. При цьому суд виходив із вимог заявлених позивачем та встановленого розміру заборгованості по заробітній платі.
 
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про те, що наказ ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» від 26 вересня 2014 року № 64 «Про затвердження штатного розкладу з 01 жовтня 2014 року», яким був затверджений штатний розпис працівників ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», і відповідно до якого невірно обчислено розмір середньої заробітної плати, не є істотним для цієї справи, та не міг вплинути на висновки суду при ухваленні рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року, а тому згідно статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) не є нововиявленою обставиною та таким, який би надавав підстави для перегляду рішення суду.
 
Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).
 
Процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
 
Посилання особи, яка подала касаційну скаргу, на порушення норм процесуального права при розгляді справи, колегія судів відхиляє. Оскільки вони не є такими, що призвели до ухвалення незаконного рішення, та відповідно не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         В. І. Крат
 
Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель