Постанова 
Іменем України
 
07 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 359/6007/15
 
провадження № 61-262 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач: ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області у складі судді Журавського В. В. від 31 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Воробйової Н. С., Приходька К. П., від 04 липня 2016 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У липні 2015 року ОСОБА_1 пред'явила позов до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та, уточнивши позовні вимоги, остаточно просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину будинку, яка належала спадкодавцю ОСОБА_3, та фактично становить 46,6 кв. м та господарсько-побутових будівель та споруд, а саме: сарай (шлакоблок) «Б», убиральня (дерево) «В», гараж (погріб) «Ж, 3», убиральня (цегла) «М», навіс (металева сітка) «О», колодязь питний (трубчатий) «К», колодязь питний (трубчатий) «Н», яма вигрібна (цегла) «Р», огорожа (металічний профіль) «№ 1 , 3», літній душ (сталь листова) «Т», що знаходиться за адресою: Київська область, АДРЕСА_1.
 
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3, в установлений законом строк прийняла спадщину і 24 жовтня 2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Бориспільською міською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-1539, зареєстроване КП Бориспільське БТІ 28 листопада 2011 року.
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 24 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 липня 2014 року, дане свідоцтво про право на спадщину за заповітом визнано недійсним в порядку статті 1301 ЦК України.
 
Позивач вдруге звернулась до нотаріальної контори про видачу їй свідоцтва про право власності на спадкове майно, але 26 березня 2015 року державний нотаріус Бориспільської міської державної нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 144,2 м кв, що знаходиться за адресою: Київська область, АДРЕСА_1, який належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 31 березня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки нотаріус відмовив ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії лише у зв'язку з тим, що вона не подала нотаріусу необхідні для вчинення нотаріальних дій документи, що підтверджують стан та розмір жилого будинку, який належав спадкодавцю на момент його смерті, то (у разі подання всіх необхідних документів) існує можливість одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину і вимоги про визнання права на спадщину розгляду в судовому порядку не підлягають.
 
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 04 липня 
2016 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 31 березня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована передчасністю звернення до суду з указаним позовом, оскільки позивач не використав передбачений законодавством досудовий порядок врегулювання питання щодо визнання члена сім'ї наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, шляхом звернення до виконавчого комітету міської ради, який наділений відповідними прямими повноваженнями та процесуально не обмежений у їх здійснені. 
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд відступив від принципу рівності сторін у судовому процесі, не з'ясувавши всіх обставин у справі, погодився з тлумаченням постанови нотаріуса, зробленим представником відповідача, та безпідставно звинуватив позивача у зловживанні правом. 
 
Вказує, що посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд  має враховувати підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог.
 
Також зазначає, що оскільки нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, то виникає цивільно-правовий спір, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.
 
Ухвалою від 18 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі. 
 
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом призначено до судового розгляду. 
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-7111 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Пунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
03 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивач, з метою здійснення свого спадкового права, всупереч вимог статті 1297 ЦК України, передчасно та безпідставно звернулася до суду з даним позовом, не скориставшись в повній мірі правом для вирішення даного питання в позасудовому порядку, оскільки обов'язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно визначено законом.
 
Такий висновок судів попередніх інстанції узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
 
За змістом частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до положень статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 
 
Згідно статті 1297 спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я я кожного з них, із зазначенням імені та частки спадщині інших спадкоємців. 
 
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).
 
Згідно пункту 4.12. Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.
 
Статтею 46 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
 
Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця.
 
Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.
 
Судами встановлено, що підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3
 
Даний факт підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого на його ім'я, серії НОМЕР_1 (а. с. 45).
 
24 жовтня 2011 року державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину в жилому будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по АДРЕСА_1, загальною площею 144,2 кв. м. (а. с. 5).
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 24 квітня 2014 року (а. с. 7-10), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 липня 2014 року (а. с. 11-15), вказане вище свідоцтво про право на спадщину за заповітом визнано недійсним в порядку статті 1301 ЦК України.
 
Також, встановлено, що ОСОБА_1 після скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 жовтня 2011 року звернулась до державного нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, АДРЕСА_1, який належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3
 
26 березня 2015 року державний нотаріус Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 144,20 кв. м, що знаходиться за адресою: Київська область, АДРЕСА_1, який належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 (а. с. 16-18), я зв'язку з неподанням заявником усіх документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії.
 
Обгрунтовуючи постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, державний нотаріус зазначила, що встановлені судовими рішеннями розбіжності у правоустановлюючих документах щодо розмірів часткок на момент набуття права власності та відкриття спадщини позбавляють її можливості визначити реальні частки та видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки це зумовить порушення прав іншого власника спірного майна. Враховуючи викладене, державний нотаріус вказала, що такі відомості підлягають уточненню спадкоємцем ОСОБА_1
 
Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо її незгоди з висновком суду першої інстанції про передчасність та безпідставність звернення з даним позовом до суду, без використання встановленої законом можливості для вирішення питання щодо отримання свідоцтва про право на спадщину позасудовим шляхом, та обґрунтовано відхилив такі доводи.
 
Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на наявність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а тому вважає, що суди безпідставно відмовили їй у позові.
 
Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що наявність постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії не є самостійною підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, адже вказана постанова мотивована саме наявністю суперечливих даних та розбіжностей щодо розмірів загальної площі будинку, який є об'єктом спадкування та ненаданням позивачкою документів для усунення наявних неточностей та підтвердження їх дійсних розмірів, що безпосередньо впливає на можливість здійснення майнових прав позивачка, як спадкоємця, тобто, сама позивач не сприяла реалізації її законних прав та обов'язків, а тому вважати постанову нотаріуса такою, що порушує права позивача підстав немає.
 
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності відмови нотаріуса колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в разі незгоди з мотивами відмови, позивач мав право оскаржити її в судовому порядку (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»), про що було зазначено в резолютивній частині постанови нотаріуса від 26 березня 2015 року, однак таким правом ОСОБА_1 не скористалась.
 
Беручи до уваги зазначене вище, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин учасників справи, встановили фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Інші доводи, наведені в касаційній скарзі, висновків судів не спростовують та на їх правильність не впливають. Крім того, ці доводи були предметом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Відповідно до частини першої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 липня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                                  О. В. Білоконь 

                                                                                                             Є. В.Синельников 

                                                                                                              С. Ф. Хопта

                                                                                                              Ю. В.Черняк