Верховний
Суд

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року 
м. Київ

справа №  915/425/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,
за участю секретаря судового засідання – Журавльова А.В.
за участю представників:
Генеральної прокуратури України – Яговдік С.М.,
Міністерства оборони України – Буданов О.П.,
Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв – не з`явився,
Військової частини НОМЕР_1 – не з`явився,
Фермерського господарства "Маяк" ОСОБА_1 – адвокат Булгаров В.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства "Маяк" Кухарука О.А. на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 (головуючий суддя Богацька Н.С., судді Діброва Г.І., Разюк Г.П.) та рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.07.2017 (суддя Смородінова О.Г.) у справі №915/425/17
за позовом Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України; Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв
до Військової частини НОМЕР_1 ; Фермерського господарства "Маяк" Кухарука О.А.
про визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток земельної ділянки №67 від 01.09.2016
ВСТАНОВИВ:
Заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону (далі – Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі – Позивач-1) та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва (далі – Позивач-2) з позовом (з урахуванням уточнення до позовних вимог) до Військової частини НОМЕР_1 (далі – Відповідач-1) та Фермерського господарства "Маяк" Кухарука Олександра Анатолійовича (далі – Відповідач-2) про визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток земельної ділянки № 67 від 01.09.2016, укладений між Відповідачем-1 та Відповідачем-2.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до Державного акту №030183 від 1984 року земельну ділянку площею 5733,5 га на праві постійного користування надано Позивачу-2 для розміщення Військової частини НОМЕР_2 , правонаступником якої є Відповідач-1. На підставі укладеного між Відповідачами договору про спільний обробіток земельної ділянки № 67 від 01.09.2016, Відповідач-1 надав Відповідачу-2 терміном на 7 років земельну ділянку площею 1185 га з метою досягнення спільних господарських цілей із земель, які надані Відповідачу-1 в безстрокове користування згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою №030183 від 1984 року. Проте, договір підлягає визнанню недійсним (на майбутнє) на підставі статей 93, 19, 77, 96 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", статей 15, 203, 215 Цивільного кодексу України та Положення "Про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями", затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997, оскільки його укладено без відповідного рішення Кабінету Міністрів України про його погодження, а також, що Відповідач-1 не мав повноважень на укладення спірного договору в силу того, що розпорядився землями, які належать Позивачу-2 на праві постійного користування.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 06.07.2017 позов задоволено. Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач-1 не мав достатнього обсягу повноважень на укладення оспорюваного договору і на момент укладення цього договору Відповідачем-1 не дотримано порядку його погодження, а тому договір № 67 від 01.09.2016 про спільний обробіток земельної ділянки не відповідає вимогам чинного законодавства.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.07.2017 залишено без змін з тих підстав, що спірний договір укладений Відповідачем-1 в порушення вимог пунктів 1, 17-19, 32, 38-40 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, статей 12, 19, 77, 122 Земельного кодексу України, статей 1, 2, 4 Закону України "Про використання земель оборони".
Відповідач-2 подав касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В касаційній скарзі Відповідач-2 не погоджується з мотивами, наведеними в оскаржуваних судових рішеннях попередніх інстанцій з тих підстав, що судом першої інстанції не враховано, що спірний договір в силу статей 3, 6, 626-628 ЦК України є змішаним, а не договором про спільну діяльність; місцевим господарським судом неправильно застосовано норми матеріального права, які містяться в главі 77 ЦК України та відповідно в "Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №296 від 11.04.2012; судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин положення пунктів 36, 39, 40 "Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями", затвердженого наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997; судом першої інстанції не з`ясовано питання представництва прокурора, а саме – наявність завдання шкоди інтересам держави; судами попередніх інстанції в порушення статті 27 ГПК України не залучено до участі у справі Кабінет Міністрів України; застосування судами попередніх інстанції положень статей 203, 215 ЦК України є помилковим, оскільки Позивачами не доведено суперечності змісту спірного договору цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; судом першої інстанції визнаний недійсним договір з вини Відповідача-1, проте апеляційним господарським судом визнано недійсним договір з вини Кабінету Міністрів України.
Позивач-2 у відзиві на касаційну скаргу просить її залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.07.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 у справі №915/425/17 без змін.
Відзив Позивача-2 мотивований тим, що доводи скаржника, що спірний договір не є договором про спільну діяльність, не відповідають дійсності, оскільки з огляду на статті 1, 3 Закону України "Про Збройні Сили України" та статті 1130, 1132, 1141 ЦК України, а також враховуючи зміст договору №67, сторони домовились спільно діяти для досягнення спільних господарських цілей без створення юридичної особи, з метою додаткових джерел фінансування життєдіяльності Відповідача-1 шляхом об`єднання зусиль та майна, а тому даний договір є договором простого товариства про спільну діяльність; посилання скаржника щодо законності укладення спірного договору є хибними з огляду на те, що при його укладенні проігноровано вимоги постанови Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 та цей договір не пройшов процедуру погодження в установленому законом порядку; твердження скаржника щодо не обґрунтування належним чином Прокурором при пред`явленні позову в чому полягає необхідність представництва інтересів держави, спростовується матеріалами справи, зокрема, позовною заявою, в якій Прокурором викладено позицію з цього приводу.
Також, Позивач-1 у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду у даній справі без змін з тих підстав, що судами обох інстанцій встановлено не погодження договору у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а тому такий договір укладений з порушенням чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним; оспорюваний договір порушує права землекористувача-Позивача-2, передбачені частиною 1 статті 95 Земельного кодексу України та суперечать статті 153 Господарського кодексу України; даний договір містить умови щодо спільної діяльності для досягнення певної мети із об`єднанням зусиль та майна сторін, а тому твердження скаржника, що спірний договір є змішаним не відповідають дійсності; посилання скаржника, що Прокурором при поданні позову належним чином не обґрунтовано необхідність представництва інтересів держави, спростовуються матеріалами справи, які містять посилання на обставини, що спричинили необхідність представництва інтересів Позивачів.
Відзив на касаційну скаргу Відповідача-2 Прокурор та Відповідач-1 не надали, що у відповідності до ч. 3 ст. 295 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) не перешкоджає перегляду оскаржуваних постанови Одеського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.07.2017 у справі №915/425/17 у касаційному порядку.
Позивач-2 та Відповідач-1 в судове засідання представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце засідання належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Зважаючи на зазначене, суд здійснює розгляд касаційної скарги у даній справі за відсутності представників Позивача.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Позивача-1, Відповідача-2 та Прокурора, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що відповідно до Державного акту на право користування землею №030183 від 1984 року Квартирно-експлуатаційній частині Миколаївського району Української Радянської Соціалістичної Республіки надано в безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку площею 5733,5 га в межах згідно з планом землекористування. Згідно з Директивою Міністра оборони України №Д-322/1/014 від 30.06.2005 Миколаївську квартирно-експлуатаційну частину району (м. Миколаїв) переформовано у Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаїв.
01.09.2016 між Відповідачем-1 (Сторона 1) та Відповідачем-2 (Сторона 2) укладено договір № 67 про спільний обробіток земельної ділянки, за умовами якого Сторони з метою відпрацювання моделі співпраці з підприємствами та залучення додаткових джерел фінансування життєдіяльності військової частини, дійшли згоди щодо об`єднання своїх зусиль та майна спільно діяти для досягнення спільних господарських цілей без створення юридичної особи, як то: вирощування, переробка та реалізація насіння всіх категорій (елітного та репродукційного); вирощування та реалізація товарної сільськогосподарської продукції; підвищення ефективності використання майна; впровадження сучасних технологій вирощування; зменшення сукупних та індивідуальних витрат матеріально-технічних та інших ресурсів для отримання максимального прибутку.
За умовами пункту 1.2 договору спільний обробіток земельної ділянки буде розподілятися наступним чином: Сторона 2 бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції яка обумовлена договором. У свою чергу Сторона 1 бере на себе зобов`язання: - надати для спільного обробітку земельну ділянку стороні 2 площею 1185 га, з земель, що надані стороні 1 в безстрокове користування, згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою № 030183 від 1984 року; - проводити обстеження сільгоспугідь, виділених для спільного обробітку, на предмет наявності і своєчасного знешкодження вибухонебезпечних предметів з метою безпечних умов праці; - попереджати Сторону 2 про особливі властивості та недоліки земельної ділянки, які в процесі її використання можуть спричинити екологічно небезпечні наслідки для довкілля або призвести до погіршення стану самої земельної ділянки; - завчасно попереджати Сторону 2 про початок проведення військових навчань та інших заходів бойової підготовки на території полігону; - по забезпеченню охорони земель та посівів які на ній розташовані, а також майна та техніки Сторони 2 на час знаходження їх на території полігону від посягань з боку третіх осіб.
Пунктом 12.3 Сторони погодили, що дія цього договору закінчується 01.11.2023.
Господарські суди попередніх інстанцій встановили, що договір підписано сторонами та погоджено головою Коларівської сільської ради Жовтневого району м. Миколаїв та начальником Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв.
Відповідно до абзаца третього частини 5 статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони"; за частинами 1, 2 та 4 статті 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Згідно з частиною 1 статті 115 Земельного кодексу України зони особливого режиму використання земель створюються навколо військових об`єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України для забезпечення функціонування цих об`єктів, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна. охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини). 
За змістом статті 2 Закону України "Про використання земель оборони" військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Частиною 1 статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" встановлено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
З огляду на наведені положення Закону, апеляційний господарський суд дійшов вірного висновку, що чинним на момент укладення спірного договору законодавством було передбачено, що військові частини мають, за наявності погодження відповідного органу, уповноваженого від імені держави на розпорядження цією землею, право надавати дозвіл фізичним та юридичним особам на вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, що належать до категорії земель оборони, однак відсутність порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, унеможливлювала реалізацію такого права.
Відповідно до пунктів 39, 40 "Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями", затвердженого наказом Міністерства оборони України № 483 від 22.12.1997, передача земель в тимчасове користування відбувається з погодження: заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України - щодо земель спеціальних об`єктів центрального підпорядкування; командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування - щодо земель для об`єктів окружного, Північного оперативно-територіального командування підпорядкування. Передача земель в тимчасове користування оформлюється рішенням сільської, селищної чи міської рад. 
З огляду на наведене, підстави позову, матеріально - правове його обґрунтування, а також зважаючи на зазначені норми права, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки спірний договір № 67 укладено Відповідачем-1 в порушення вимог Земельного кодексу України, Закону України "Про використання земель оборони", а також Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що як місцевий, так і апеляційний господарські суди повно та всебічно дослідили фактичні обставини справи, здійснили перевірку наявних доказів з урахуванням визначених меж позовних вимог та правильно застосували законодавство під час розгляду справи.
Стосовно доводів касаційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції, що спірний договір в силу статей 3, 6, 626-628 ЦК України є змішаним, а не договором про спільну діяльність, колегія судів зазначає, що, як встановлено попередніми судовими інстанціями, предметом даного договору визначено об`єднання зусиль та майна сторін договору спільно діяти для досягнення спільних господарських цілей без створення юридичної особи, що не суперечить положенням статті 1130 Цивільного кодексу України.
Посилання скаржника про неправильне застосування норм матеріального права, які містяться в главі 77 ЦК України та, відповідно, в "Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", колегією суддів не приймаються, оскільки дані норми права були застосовані судом в контексті визначення юридичної природи спірного договору.
Твердження скаржника, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин положення пунктів 36, 39, 40 "Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями", затвердженого наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997, до уваги не береться з тих же підстав, зазначених у даній постанові суду.
Відносно посилань Відповідача-2, що судом першої інстанції не з`ясовано питання представництва прокурора, а саме – наявність завдання шкоди інтересам держави, слід звернути увагу, що, як встановлено місцевим господарським судом та мотивовано підтверджено судом апеляційної інстанції, Прокурором при поданні позову належним чином обґрунтовано необхідність представництва інтересів держави, що підтверджується матеріалами справи, які містять посилання на обставини, що спричинили необхідність представництва інтересів Позивачів.
Посилання скаржника на те, що судами попередніх інстанції в порушення статті 27 ГПК України не залучено до участі у справі Кабінет Міністрів України, спростовується належним обґрунтуванням судами про те, що Відповідачем-2 при зверненні з таким клопотанням не було доведено, що рішення суду у цій справі може вплинути на права та обов`язки названого органу відносно сторін даної справи.
Що стосується доводів Відповідача-2, що застосування судами попередніх інстанції положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України є помилковим, оскільки Позивачами не доведено суперечності змісту спірного договору цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, є не обґрунтованими, оскільки Позивачами та Прокурором за результатами розгляду справи доведено наявність підстав для застосування норм статей 203 та 215 Цивільного кодексу України, що встановлено судами попередніх інстанцій.
Твердження скаржника, що судом першої інстанції визнаний недійсним договір з вини Відповідача-1, проте апеляційним господарським судом визнано недійсним договір з вини Кабінету Міністрів України, є надуманими, оскільки судом апеляційної інстанції під час розгляду справи такі обставини не встановлювались, а зазначалось про відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України порядку надання дозволів фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури на землях оборони.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України (в редакції після 15.12.2017) покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Фермерського господарства "Маяк" Кухарука О.А. залишити без задоволення.
2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 06.07.2017 у справі №915/425/17залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Суховий В.Г.
Судді                                                                                          Берднік І.С.
                                                                                                    Міщенко І.С.