ПОСТАНОВА
Іменем України

20 березня 2018 року 
Київ
справа №802/2373/15-а
адміністративне провадження №К/9901/27985/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді - доповідача - Олендера І.Я., 
суддів: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф., 
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року (судді: Загороднюк А.Г., Драчук Т.О., Полотнянко Ю.П.) у справі №802/2373/15-а за позовом Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Вінницькій області до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,
У С Т А Н О В И В:
Вінницька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління державної фіскальної служби у Вінницькій області (далі - позивач, контролюючий орган) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1.) про стягнення податкового боргу у розмірі 198 982,06 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність за відповідачем заборгованості по податку з доходів фізичних осіб у сумі 198 982,06 грн, яка у добровільному порядку відповідачем не сплачена.
Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 2 вересня 2015 року задоволено адміністративний позов. Стягнено з фізичної особи ОСОБА_1 у рахунок погашення податкового боргу з податку на доходи з фізичних осіб у розмірі                    198   982,06 грн до Державного бюджету України.
Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 травня                2016 року, скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким адміністративний позов задоволено частково. Стягнено з відповідача у рахунок погашення податкового боргу з податку на доходи фізичних осіб у сумі                             196   650,67 грн.
Суд попередньої інстанції задовольняючи адміністративний позов частково виходив з відсутності підстав для стягнення податкового боргу у сумі 2 331,39 грн, оскільки податкове повідомлення - рішення №019971701 від 18 березня 2015 року, на підставі якого і виник борг, скасовано у цій частині постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року та наявності у відповідача узгодженого податкового боргу, несплаченого платником податку у добровільному порядку, у розмірі 196   650,67 грн.
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог контролюючого органу у повному обсязі.
У доводах касаційної скарги відповідач посилається на прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного, належного та всебічного дослідження матеріалів справи, зважаючи на те, що рішення першої інстанції було примусово виконано, у зв'язку з чим, сума стягнення зменшилась на 198   812,06 грн, що на переконання відповідача, не було враховано судом апеляційної інстанції, натомість доводів щодо неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права не наводить. 
Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 3 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, що діє з                15 грудня 2017 року).
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що уповноваженими особами контролюючого органу проведено документальну позапланову невиїзну перевірку відповідача за результатами якої контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення №019971701 від 18 березня 2015 року, яким збільшено відповідачу суму грошового зобов'язання з податку на доходи з фізичних осіб у розмірі 198   812,06 грн та податкове повідомлення-рішення від 8 вересня 2014 року №0046151704, яким застосовано до відповідача фінансову санкцію у розмірі            170,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 травня 2015 року позивачем виставлена відповідачу податкова вимога форми "Ф" № 2095-25 у розмірі 198 982,06 грн.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Підпунктом 16.1.4       пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначено, що платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. 
Згідно пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.
Підпунктом 14.1.175. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий борг це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання;
Положеннями пункту 59.1. статті 59 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до підпункту 20.1.34. пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючий орган має право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.
Отже, факт узгодження податкового зобов'язання має наслідком обов'язок платника податку сплатити таке зобов'язання у встановлений законом строк. Невиконання обов'язку зі сплати узгодженого податкового зобов'язання призводить до набуття таким зобов'язанням статусу податкового боргу, що є підставою для формування податковим органом та надіслання податкової вимоги про сплату податкового боргу, який може бути стягнутий у судовому порядку за зверненням податкового органу.   
Разом з тим, відповідно до абзацу першого пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
За правилами абзацу четвертого пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року у справі №802/4157/15-а, яка набрала законної сили 19 квітня 2016 року, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення контролюючого органу №019971701 від 18 березня 2015 року у частині збільшення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 1 865,11 грн та застосованої штрафної санкції у розмірі 466,28 грн.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу у сумі 196   650,67 грн, з урахування рішення суду, яким частково скасовано податкове повідомлення-рішення, на підставі якого у відповідача виник податковий борг.
Крім того, відповідач у касаційній скарзі дійшов помилкового висновку, що на підставі спірного рішення суду апеляційної інстанції у нього виник додатковий обов'язок сплати суми податкового боргу, який уже було стягнено судом першої інстанції, зважаючи на те, що перегляд рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку здійснюється в межах позовних вимог заявлених в суді першої інстанції, а тому, рішення прийняте судом апеляційної інстанції за результатом такого перегляду, в даному випадку, не призводить до подвійного стягнення суми податкового боргу, що є предметом спору.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).
З огляду на зазначене, враховуючи, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального права, які могли б бути підставою для скасування судового рішення, а тому, касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 травня  2016 року слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359, пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного суду України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року у справі №802/2373/15-а залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер
І.А. Гончарова 
 Р.Ф. Ханова
Судді Верховного Суду