Постанова
Іменем  України
 
04 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 638/16992/16-ц
провадження № 61-723 св 17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі: 
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.(суддя-доповідач),
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року складі судді Овсяннікова А. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2, у якому просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з відповідача неустойку за несвоєчасну сплату індексації аліментів у розмірі 
50 851 грн 07 коп. та суму неустойки за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 
2 416 грн 95 коп.
В обгрунтування позовних вимог зазначав, що Дзержинським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції 20 квітня 2016 року здійснено індексацію аліментів, які на підставі виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Харкова від 8 липня 2009 року стягуються з відповідача на його користь у розмір 605 грн 00 коп. щомісячно, починаючи з 
10 березня 2009 року. 
 
Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконував зобов'язань зі сплати аліментів утворилась заборгованість, а тому він має право на стягнення неустойки за несвоєчасність сплати аліментів та індексації.
 
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 
2017 року позов задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за несвоєчасну сплату індексації аліментів у розмірі 50 851 грн 07 коп., та неустойку за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 2 416 грн 95 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 червня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення, роз'яснено заявнику право на оскарження судового рішення в апеляційному порядку.
 
У липні 2017 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 червня 2017 року.
 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху,  з посиланням на те, що вона подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, питання про поновлення строку на апеляційне оскарження заявник не ставить, а зазначені заявником причини звернення до суду 21 липня 2017 року (отримання ним копії ухвали суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення лише 18 липня 2017 року, постановленої без його участі) судом визнані неповажними, з огляду на те, що матеріали справи не містять даних щодо точної дати отримання копії ухвали суду першої інстанції від 25 червня 2017 року.
 
У серпні 2017 року ОСОБА_2 подав до суду заяву, у якій зазначив, що він не приймав участь у судовому засіданні, за результатами якого постановлено ухвалу 
від 27 червня 2017 року, а тому перебіг строку на апеляційне оскарження  починається з дати отримання ним копії зазначеної ухвали. До заяви додав довідку, видану поштовим відділенням про дату отримання листа з копією ухвали суду першої інстанції.
 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 повторно залишено без руху з огляду на те, що з наданої заявником довідки не можливо встановити, що саме цим листом йому було направлено ухвалу суду першої інстанції. Клопотання про поновлення строку відповідач не надав.
 
У вересні 2017 року ОСОБА_2 на виконання вимог зазначеної ухвали надав копію довідки поштового відділення, яка містить інформацію про те, що він 18 липня 2017 року отримав лист саме від Дзержинського районного суду м. Харкова.
 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху з посиланням на те, що з наданої ним довідки на виконання вимог ухвали про усунення недоліків не можливо встановити, що вказаним листом була направлена саме ухвала від 27 червня 2017 року, а не інша поштова кореспонденція.
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 подав заяву, у якій звернув увагу суду на те, що він не був присутнім під час проголошення судом першої інстанції ухвали про залишення його заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, що підтверджується змістом цієї ухвали та протоколом судового засідання, тому перебіг строку на апеляційне оскарження обчислюється від цієї дати. Оскільки копію зазначеної ухвали він отримав лише 18 липня 2017 року, на підтвердження чого надавав відповідні довідки, десятиденний строк на подання апеляційної скарги відраховується від цієї дати. Зазначав, що апеляційний суд належно не дослідив матеріали справи та не перевірив відомості щодо направлення йому копії ухвали суду першої інстанції.
 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за його апеляційної скаргою на заочне рішення Дзержинського районного суду 
м. Харкова від 12 квітня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум.
 
Зазначена ухвала апеляційного суду мотивована тим, що станом на 14 листопада 2017 року ОСОБА_2 не виконав вимоги ухвали апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2017 року у встановлений судом строк, а саме: не надав клопотання про поновлення строку на оскарження рішення суду, а також належних та допустимих доказів на підтвердження точної дати отримання ним копії ухвали про залишення без задоволення його заяви про перегляд заочного рішення. 
 
У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що на виконання вимог статті 231 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України у редакції 2004 року) він звернувся з заявою про перегляд заочного рішення, за результатами розгляду якої Дзержинський районний суд м. Харкова 27 червня 2017 року постановив ухвалу про відмову у її задоволенні. Повний текст зазначеної ухвали  він отримав засобами поштового зв'язку 18 липня 2017 року, та через три дні - 21 липня 2017 року звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в загальному порядку. Однак, апеляційний суд не звернув увагу на те, що він подав скаргу в межах десятиденного строку з моменту отримання ухвали, та постановив ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху з вимогою надати беззаперечні докази на підтвердження дати отримання ним копії ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, тоді як не був позбавлений можливості перевірити наявні у матеріалах справи відомості щодо отримання ним копії зазначеної ухвали.
 
Звертав увагу на те, що надав усі можливі докази на підтвердження того, що в конверті, відправленим Дзержинським районним суд м. Харкова, який він отримав 
18 липня 2017 року була саме копія ухвали суду першої інстанції від 27 червня 
2017 року, він надати не може. Ним було вжито всіх можливих заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання доказів на підтвердження дати отримання ним копії ухвали про відмову у перегляді заочного рішення, не зважаючи на те, що ним не було пропущено строків на апеляційне оскарження, однак апеляційний суд безпідставно відмовив йому у відкритті апеляційного провадження, внаслідок чого він був позбавлений права на ефективний судовий захист.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції 
Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до 
Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального 
кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших 
законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних
справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи 
порушення норм процесуального права.
 
Згідно частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи 
процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними 
обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних 
доказів над іншими.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.
 
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
 
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом 
(стаття 8 ).
 
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 
2001 року).
 
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
 
Статтею 1 ЦПК України 2004 року встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Відповідно до статті 72 ЦПК України  2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.
 
Відповідно до частин першої, сьомої статті 127 ЦПК України в редакції 2004 року, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.
 
Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.
 
Положення частини першої статті 294 ЦПК України  2004 року  встановлюють строки апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, які становлять: десять днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 231 ЦПК України 2004 року уразі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
 
На підставі частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.
 
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.
 
Норми ЦПК України 2004 року не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
 
Згідно із частиною першою статті 218 ЦПК України 2004 року рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошуються негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Головуючий роз'яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення суд повідомляє, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 222 ЦПК України 2004 року особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді.
 
Зі змісту ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 червня 2017 року вбачається, що в судове засідання сторони не з'явились, відтак в цей же день не отримали копію судового рішення.
 
Норми процесуального законодавства покладають обов'язки не лише на учасників справи, зокрема щодо своєчасного звернення до суду, а у разі пропущення встановленого законом строку -  звернутись з клопотанням про його поновлення  та надати належні та допустимі докази на підтвердження поважності пропуску процесуального строку, а і на суд, крім іншого, - надіслати рішення суду рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді.
 
Постановляючи ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апеляційний суд покладав на заявника обов'язок надати беззаперечні докази на підтвердження точної дати отримання ним копії ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова 
від 27 червня 2017 року. 
 
У матеріалах справи міститься супровідний лист Дзержинського районного суду 
м. Харкова, за змістом якого суд направив копії ухвал від 27 червня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 81).
 
Зазначений документ не містить даних щодо його вихідного номеру, дати його складення, а також підпису судді, у провадженні якого перебувала справа. У правому нижньому куті підпису міститься лише дата «3 липня 2017 року» та підпис особи, яка здійснила відправлення.
 
При цьому, матеріали справи не містять повідомлення про одержання чи повернення такого листа сторонами у справі. Після супровідного листа (який не містить реквізитів для встановлення обставин його складення) у матеріалах справи наявна судова повістка про виклик до суду на 27 червня 2017 року. Інформація щодо направлення судових документів відповідачу відсутня.
 
Системний аналіз положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 222, 294 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) дає підстави дійти висновку, що в разі, якщо недотримання строків апеляційного оскарження було зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, зокрема, особі не надіслана протягом строку на апеляційне оскарження копії ухвали суду першої інстанції, то ця обставина може бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження за заявою особи, яка оскаржує судове рішення.
 
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд не звернув уваги на те, що під час проголошення рішення сторони не були присутні у судовому засіданні, а також не з'ясував, чи виконав суд першої інстанції вимоги статті 222 ЦПК України 2004 року, чи добросовісно користується особа своїми процесуальними правами та вчиняє дії з метою виконання вимог ухвал про залишення його скарги без руху, та не урахував, що особа, яка звернулась з апеляційною скаргою, не може нести відповідальність за відсутність у матеріалах справи інформації щодо направлення йому копії ухвали суду першої інстанції, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.
 
Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої та апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
За таких обставин колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку, що ухвалу суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а справу передати до цього ж суду для продовження розгляду, а саме - вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Керуючись статтями 400, 406, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду ,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
 
Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року скасувати, справу направити до апеляційного суду на новий розгляд для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                          В. А. Стрільчук

Судді:                                                                                      С. О. Карпенко

                                                                                      С.О. Погрібний

О.В. Ступак

                                                                                      Г.І. Усик