Постанова                                                      
Іменем України
 
28 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 447/1725/15-ц
 
провадження № 61-1463 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,      Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області у складі судді Головатого А. П. від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Кабаля І. І., Копняк С. М., Монастирецького Д. І., від 6 червня 2016 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до             ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 У вказаному будинку зареєстровані її донька - ОСОБА_8, онуки: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а також її сини - відповідачі у справі.
Вказувала на те, що відповідачі більше п'яти років не проживають у вказаному будинку, не беруть участі у спільному побуті та не несуть витрат на утримання будинку. На даний час відповідачі за власним бажанням проживають у своїх дружин. Особистих речей відповідачів у будинку позивача немає. Перешкод у користуванні житловим приміщенням позивач відповідачам не чинила.
З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просила визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області                              від 21 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі як члени сім'ї власника з поважних причин не проживають у житловому будинку позивача, у зв'язку з тим, що кожен із відповідачів не мав змоги проживати у вищевказаному житловому будинку разом зі своєю дружиною, оскільки позивач перешкоджала цьому.
 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 6 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідачі з поважних причин не проживають у житловому будинку позивача, оскільки кожен з відповідачів не мав можливості проживати у спірному будинку разом із своєю дружиною, оскільки позивач перешкоджала цьому.
 
У червні 2016 року ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно відмовлено у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 після одруження (ОСОБА_11 - у 2000 році, а ОСОБА_7 - у 2010 році) переїхали на постійне місце проживання до дружин, де створили власні сім'ї. Таким чином, ОСОБА_6 понад 15 років, а ОСОБА_7 понад 5 років не проживають у зазначеному будинку та з дня їх одруження вона з відповідачами не пов'язана спільним побутом, відповідачі не беруть участі у витратах з утримання будинку.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_7 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відхилити касаційну скаргу позивача та залишити судові рішення без змін, оскільки він не проживає у будинку з поважних причин, так як позивач перешкоджала йому у цьому.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
11 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Судами установлено, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку           АДРЕСА_1
 
Відповідачі є синами позивача та зареєстровані у спірному будинку, зокрема, ОСОБА_6 зареєстрований у вказаному будинку з 23 вересня 1986 року, а ОСОБА_7 - з 26 жовтня 1988 року. 
 
Також установлено, що ОСОБА_7 проживає разом із дружиною і сином за адресою: АДРЕСА_1 а ОСОБА_6 проживає з цивільною дружиною за адресою:           АДРЕСА_2  
 
Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
 
До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.
 
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
 
Повнолітні син (донька) є членами сім'ї власника лише в тому разі, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство
(частина друга статті 64 ЖК Української РСР).
 
Вирішуючи спір, суди на вказані вимоги закону уваги не звернули, не визначились з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, установивши, що відповідачі не проживають у спірному будинку і не ведуть з власником будинку спільне господарство, дійшли передчасного висновку про те, що відповідно до положень статті 64 ЖК Української РСР вони є членами сім'ї власника.
 
При цьому суди не звернули уваги на те, що відповідачі, зазначаючи, що  мати (позивач) перешкоджає їм користуватися спірним житлом тривалий час, з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні та вселення не зверталися.
 
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно із частиною першою статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_12 убачається, що вона просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним будинком.
 
Як на правову підставу вирішення спору позивач посилалась на статті  316, 317, 319, 321, 379, 383, 391, 405, 406, 818 ЦК України, статті 64, 71, 72 ЖК Української РСР. 
 
Проте, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на зазначені положення закону уваги не звернув, не у повній мірі визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не з'ясував предмет та підставу позову та не звернув увагу, що позов пред'явлено як по статті 405 ЦК України, так і по статті 391 ЦК України, тобто підстави позову є взаємовиключними.
 
При цьому, у порушення вимог статті 10 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив позивачу його права та обов'язки, зокрема, право уточнити позовні вимоги та у порушення вимог пункту 1 частини шостої статті 130 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) не уточнив вимог позивача.
 
Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи те, що фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 задовольнити частково.
 
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 6 червня       2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь   Є. В. Синельников    С. Ф. Хопта    Ю. В. Черняк