Постанова                                           
Іменем України
 
21 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 757/36630/14-ц
 
провадження № 61-2122 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства«ОТП Банк» на ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Шахової О. В., Поліщук Н. В., від 30 вересня 2015 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - 
ПАТ «ОТП Банк») звернулося до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № СL-015/037/2007. 
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 28 грудня 2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № СL-015/037/2007, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 35 100 доларів США зі сплатою 15,23 % річних та кінцевим строком повернення 28 грудня 2014 року.    
28 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № SR-015/037/2007. 
 
У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 10 жовтня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 5 594,22 долари США. 
 
Ураховуючи викладене, ПАТ «ОТП Банк» просило суд стягнути на його користь із відповідачів солідарно 5 594,22 долари США заборгованості за вищевказаним кредитним договором, 373 грн 94 коп. пені та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва у складі судді Середи К. О. від 25 червня 2015 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2007 року 
№ СL-015/037/2007 у розмірі 5 594,22 долари США, 373 грн 94 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник ОСОБА_2 не виконав належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, укладеним 28 грудня 2007 року між ним та ПАТ «ОТП Банк», а тому, враховуючи положення кредитного договору і договору поруки, укладених 28 грудня 2007 року, заборгованість має бути стягнута солідарно як з боржника, так і з поручителя.
 
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року скасовано. Позовну заяву ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду на підставі пункту шостого статті 207 ЦПК України. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 до початку з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами було подано заперечення проти розгляду справи Печерським районним судом м. Києва, оскільки даний спір повинен розглядатися Постійно діючим третейським судом при Асоціації «Київтрансбуд» відповідно до додаткового договору від 22 грудня 2008 року № 1 до кредитного договору, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 28 грудня 2007 року.
 
19 листопада 2015 року ПАТ «ОТП Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що 12 лютого 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 4 до кредитного договору від 28 грудня 2007 року. Відповідно до п. 2.1.8.1. додаткового договору «спори про визнання кредитного договору недійсним (частково недійсним) та/чи неукладеним, спори щодо розірвання та/чи припинення кредитного договору або його умов, спори щодо спонукання банку виконати умови кредитного договору, спори щодо зміни валюти кредиту та/або валютного курсу погашення кредиту, спори щодо зміни сторони та/чи будь-яких умов кредитного договору, та які становлять предмет спору, підлягають вирішенню шляхом проведення переговорів, а у випадку недосягнення 
згоди - в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Відповідно до пункту 2.1.8.5. цього Додаткового договору «будь-які суперечки, розбіжності, вимоги або претензії, що виникають з кредитного договору і не входять у визначення терміну спори, розглядаються шляхом проведення переговорів, а у випадку недосягнення згоди - в судових органах за місцезнаходженням банку (договірна підсудність), а саме: Голосіївським районним судом м. Києва та в порядку передбаченому чинним законодавством України». Отже, спір про стягнення заборгованості за кредитним договором не відноситься до категорії спорів, які сторони визначили як такі, що підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, а тому суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про те, що позовна заява банку про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає залишенню без розгляду на підставі частини шостої статті 207 ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
16 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою, п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 28 грудня 2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір 
№ СL- 015/037/2007, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 35 100 доларів США зі сплатою 15,23 % річних та кінцевим строком повернення 28 грудня 2014 року (а. с. 14-17).
 
28 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № SR-015/037/2007 (а. с. 46, 47).
 
Відповідно до пункту 1.1. статті 1 кредитного договору позичальник зобов'язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, які визначені у кредитному договорі.  
 
Згідно з пунктом 1.5.1. статті 1.5. кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів. 
 
Відповідно до пункту 1.1. договору поруки від 28 грудня 2007 року 
№ SR-015/037/2007, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, поручитель зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитом за кредитним договором, у повному обсязі таких зобов'язань.  
 
Згідно з пунктом 1.2. зазначеного договору поруки поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно.
 
У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 10 жовтня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 5 594,22 долари США. 
 
До правовідносин, що виникли за кредитним договором, застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлене цим параграфом та не випливає з положень кредитного договору.
 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України2004 року договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
 
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 
610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). 
 
Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. 
 
Статтею 627 ЦК України, визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до статті 5 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV 
«Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

12 лютого 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 4 до кредитного договору від 28 грудня 2007 року 
(а. с. 37-40).
 
Згідно з пунктом 2.1.8.1. додаткового договору від 12 лютого 2010 року 
№ 4, спори щодо визнання кредитного договору недійсним (частково недійсним) та/чи неукладеним, спори щодо розірвання та/чи припинення кредитного договору або його умов, спори щодо спонукання банку виконати умови кредитного договору, спори щодо зміни валюти кредиту, та/або валютного курсу погашення кредиту, спори щодо зміни сторони чи/та будь-яких умов кредитного договору, та які становлять предмет спору підлягають вирішенню шляхом проведення переговорів, а у випадку недосягнення 
згоди - в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків (надалі - «Третейський Суд»). 
 
Згідно з пунктом 2.1.8.5. будь-які інші суперечки, розбіжності, вимоги, або претензії, що виникають з кредитного договору і які не входять у визначення терміну спори, розглядаються шляхом проведення переговорів, а у випадку недосягнення згоди в судових органах за місцезнаходженням банку (договірна підсудність), а саме: Голосіївський районний суд м. Києва та в порядку, передбаченому чинним законодавством України.
 
Додатковий договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх боргових зобов'язань (пункт 3.3. статті 3).
 
Апеляційний суд обґрунтував необхідність залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 6 статті 207 ЦПК України 2004 року, врахувавши те, що 23 грудня 2015 року до Печерського районного суду м. Києва надійшли заперечення ОСОБА_3 проти розгляду справи цим судом, оскільки даний спір відповідно до пункту 2.1.11.1. додаткового договору від 22 грудня 
2007 року № 1 укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 повинен розглядатись Постійно діючим третейським судом при Асоціації Київтрансбуд відповідно до третейського застереження, яке міститься в додаткових договорах до кредитного договору (а. с. 86).
 
Разом з цим апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що 12 лютого 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 до кредитного договору від 
28 грудня 2007 року було укладено додатковий договір № 4, і виходячи з системного тлумачення пунктів 2.1.8.1., 2.1.8.5 цього додаткового договору, спір про стягнення заборгованості за кредитним договором не відноситься до тих категорій справ, які сторони визначили як такі, що підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.
 
Крім того, поза увагою апеляційного суду залишився і той факт, що договір поруки, укладений між співвідповідачем ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк», не містить третейського застереження.
 
Що стосується положення п. 2.1.8.5. додаткового договору № 4 до кредитного договору про компетенцію Голосіївського районного суду 
м. Києва, то колегія суддів виходить з наступного.
 
Стаття 112 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на час укладення додаткового договору № 4, встановлювала правило договірної підсудності, а саме: сторони мають право письмово визначити територіальну підсудність справи, крім справ, для яких встановлена виключна підсудність. Дану статтю було виключено з ЦПК України 2004 року на підставі Закону України від 
07 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів». 
 
Отже, враховуючи, що на час розгляду і вирішення справи угода про договірну підсудність, викладена у пункті 2.1.8.5. додаткового договору 
від 12 лютого 2010 року № 4, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 до кредитного договору від 28 грудня 2007 року, суперечила положенням процесуального законодавства України, які регулюють питання підсудності цивільних справ, то вона не породжує правових наслідків і, відповідно, не може братися до уваги при вирішенні питання про підсудність заявленого позову. 
 
Таким чином, апеляційний суд, постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідив зібрані у справі докази, дійшов помилкового висновку про непідсудність справи Печерському районному суду м. Києва та, як наслідок, не розглянув апеляційну скаргу по суті.  
 
Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства«ОТП Банк»задовольнити частково.
 
Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                                  О. В. Білоконь  

                                                                                                             Б. І. Гулько 

                                                                                                             Є. В. Синельников

                                                                                                             Ю. В. Черняк