Постанова                                                      
Іменем  України
 
4 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 628/3517/15-ц
 
провадження № 61-4424св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
представник позивача - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
представник відповідача - ОСОБА_5, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області у складі судді Демченко І. М.                  від 31 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Пилипчук Н. П., Трішкової І. Ю.              від 10 травня 2016 року
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, уточнивши його, до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя. 
Позовна заява мотивована тим, що з 9 лютого 1993 року по 16 липня             2012 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого за спільні кошти ними було збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 та придбано автомобіль марки «Opel», модель «Astra», 2006 року випуску.
Оскільки право власності на вказане нерухоме майно належить              ОСОБА_4, а автомобіль 9 червня 2012 року знято відповідачем з реєстрації в органах ДАІ, а 12 червня цього ж року без її згоди відчужено за договором купівлі-продажу іншій особі, то просить суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також стягнути з ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля в розмірі 82 тис. 500 грн.
Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області                    від 31 березня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями, розташованого за вказаною адресою. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Opel», модель «Astra, 2006 року випуску в розмірі 82 тис. 500 грн.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що спірні житловий будинок та автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, частки в якому чоловіка та жінки є рівними, але оскільки відповідач розпорядилася автомобілем на власний розсуд без письмової згоди ОСОБА_2, то вона має право на отримання грошової компенсації вартості 1/2 спірного транспортного засобу, визначеної на момент розгляду справи судом першої інстанції. Крім того, суд першої інстанції вважав, що відповідно до постанови ПленумуВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - постанова ПленумуВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5) правила про позовну давність на позови визнання права власності не поширюється, тому ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом в межах позовної давності.
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 31 березня             2016 року в частині визначення розміру компенсації вартості автомобіля, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, змінено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Opel», модель «Astra, в розмірі            21 тис. 510 грн 72 коп.В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважав правильним висновок про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, але оскільки ОСОБА_4 продав указаний автомобіль за 43 тис. 21 грн 44 коп., то на користь позивача слід стягнути відповідну компенсацію в розмірі 21 тис. 510 грн 72 коп.
У травні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.  
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглядав позов, який ОСОБА_2 уточнила після з'ясування обставин у справі та перевірки в ній доказів. Крім того, вирішуючи питання про застосування позовної давності за його заявою та відмовляючи в задоволенні такої заяви, суд першої інстанції керувався положеннями постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ            від 7 лютого 2014 року № 5, які не підлягають до застосування до спірних сімейних правовідносин. До того ж, спірне нерухоме майно відповідач побудував за особисті кошти, а спірний автомобіль відчужив під час перебування в шлюбі, про що було відомо позивачеві, тому в цій частині позову ОСОБА_2 вибрала неправильний спосіб захисту порушеного права.  
У червні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що спірне майно придбано за спільні кошти колишнього подружжя. Улітку 2015 року вона дізналася про відчуження вказаного автомобіля, ринкова вартість якого становить 165 тис. грн відповідно до експертної довідки. Крім того, посилання на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час вирішення питання про застосування позовної давності є правильним. При цьому предмет чи підставу позову вона не змінювала, а лише уточнила позовну заяву після чого відбулося дослідження доказів у справі та судові дебати. 
У зв'язку з викладеним ОСОБА_2 просила касаційну скаргу залишити без задоволення.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
29 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Суди встановили, що з 9 лютого 1993 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, зачас якого за спільні кошти вони побудовали житловий будинок АДРЕСА_1 та придбалиавтомобіль марки «Opel», модель «Astra», 2006 року виробництва.
Таким чином, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Opel», модель «Astra», 2006 року випуску набуте сторонами за час шлюбу, що ними не заперечується.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказане майно є об'єктом особистої власності, відповідач не надав.
9 червня 2012 року відповідач зняв спірний автомобіль з реєстраційного обліку, а 12 червня цього ж року - відчужив за договором купівлі-продажу іншій особі.
Згідно з актом від 12 червня 2012 року, який є одночасно договором комісії, спірний автомобіль ОСОБА_4 продав за 43 тис. 21 грн 44 коп.
Відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності (т. 1, а. с. 173). 
За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63 та частиною першою статті 65 СК України.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що позов ОСОБА_2 є обґрунтованим, оскільки спірне майно набуте подружжям за час шлюбу, а відповідач не довів, що воно були придбане за кошти, які належали йому особисто. 
Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених, зокрема, частиною другою статті 72 цього Кодексу.
У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Отже, законодавець у частині другій статті 20 СК України передбачив субсидіарне застосування положень ЦК України, які стосуються позовної давності, до сімейних відносин у випадках, передбачених частиною першої статті 20 СК України.
Згідно з частиною другою статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Тому у випадках передбачених, зокрема, частиною другою статті 72 СК України, мають застосовуватися правові приписи, закріплені в частині третій статті 267 ЦК України. Тобто, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, яка також застосовується до спірних правовідносин, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 27 квітня 2017 року в справі               № 6-617цс17 та 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не перевірив доводів апеляційної скарги, у якій відповідач указав, що позивач звернулася до суду після спливу позовної давності, про що він подав заяву до суду першої інстанції, та не дав правової оцінки доказам на їх підтвердження й не навів в ухвалі мотивів їх відхилення.
При цьому, постановляючи ухвалу, суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені в указаних постановах Верховного Суду України. 
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення в справі, неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.
Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
 
Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
                                                                                                     Є. В. Синельников 
                                                                                                     С. Ф. Хопта
                                                                                                     Ю.В. Черняк