ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

21.03.2018 | Київ | К/9901/21645/18 826/11680/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) –           Данилевич Н.А.,
суддів –                                                         Бевзенка В. М., 
              Шарапи В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 04 травня 2017 року у справі 
за позовом  ОСОБА_1 
до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України 
про зобов`язання видати належне речове майно згідно переліку, зазначеному в довідці від 31 березня 2011 року №32, -
в с т а н о в и в :
16 червня 2015 року позивач звернувся в суд з позовом про зобов`язання видати належне йому речове майно згідно переліку, зазначеному в довідці від 31 березня 2011 року №32.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи у позові суд зазначив, що оскільки норма щодо видачі речового майна звільненим з військової служби особам законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачена, то підстави для видачі речового майна зазначеним вище особам відсутні. Також суд прийшов до висновку, що пункт 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 № 1444, у даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки суперечить нормам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою зобов`язано     Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних сил України вчинити дії щодо видачі ОСОБА_1 речового майна, зазначеного в довідці від 31 березня 2011 року №32. Суд апеляційної інстанції вказав, що на день підписання наказу про звільнення позивача зі служби позивач мав передбачене Положенням право на отримання речового майна, яке він не отримав в період проходження військової служби. Також, скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд зазначив, що враховуючи встановлення судовим рішенням факту допущення Генерального штабу Збройних Сил України (фінансове управління) (на даний час - Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних сил України) протиправної бездіяльності щодо не проведення повного розрахунку з позивачем, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Ухвалою від 16 листопада 2016 року Вищим адміністративним судом України з підстав невирішення питання дотримання позивачем строків звернення до суду касаційну скаргу Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних сил України задоволено частково. Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року,  в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю. Суди зазначили, що на момент звернення ОСОБА_1 для отримання грошової компенсації замість речового майна Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачав права на отримання компенсації замість речового майна для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а пункт 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, не підлягає застосуванню, оскільки суперечить нормам даного Закону. Суди також зазначили, що враховуючи неможливість надання позивачу речового майна з огляду на його звільнення з військової служби та фактичною відсутністю затребуваного майна, вимоги про зобов`язання Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України вчинити певні дії щодо видачі ОСОБА_1 речового майна, згідно з переліком, зазначеним у довідці від 31 березня 2011 №32, є необґрунтованими.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 травня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України про зобов`язання вчинити дії з підстав, передбачених пунктом 5 частини п`ятої статті 214 КАС України, а саме необґрунтованості касаційної скарги та відсутності необхідності перевірки матеріалів справи.

Не погоджуючись із цим рішенням позивач подав заяву про його перегляд Верховним Судом України з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), у якій просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 04 травня 2017 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2017 року та прийняти нове рішення на підставі норм матеріального права, які мають бути застосовані до спірних правовідносин.

Ухвалою Верховного Суду України від 22 травня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України про зобов`язання вчинити дії для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 04 травня 2017 року.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання пп. 1 п. 1 та пп. 7 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в чинній редакції) матеріали заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями (провадження №К/9901/21645/18, адміністративна справа №826/11680/15) для розгляду зазначеної заяви визначено наступну колегію суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: головуючий суддя (суддя-доповідач) – Данилевич Н.А., судді – Бевзенко В.М., Шарапа В.М.

У відповідності до пп. 1 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в чинній редакції) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Частиною 1 ст. 235 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) передбачалось, що Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 236 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мали право подати заяву про перегляд судових рішень в адміністративних справах після їх перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 237 КАС України заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
З ухвали суду касаційної інстанції від 22 жовтня 2014 року у справі №К/800/41358/14 за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною щодо невидачі речового майна, зобов`язання видати належне речове майно, на яку посилається заявник обґрунтовуючи наявність інакшого правозастосування, вбачається, зокрема, що Вищий адміністративний суд України, погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову,        виходив із того, що відповідно до пункту 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час», військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації. Оскільки позивач проходив військову службу за контрактом, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що на нього розповсюджується даний пункт, проте лише в частині права на отримання речового майна, а не грошової компенсації замість нього.
Перевіривши доводи, наведені у заяві ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 04 травня 2017 року, Суд дійшов висновку про таке.
Відповідно до п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби.
Частиною 8 цієї статті передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 241 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби), передбачено, що військовослужбовці за наявності кількох підстав, передбачених пунктами "а", "б", "в", "г" і "д" частини шостої та пунктами "а", "б", "в", "г" і "д" частини сьомої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", для звільнення можуть обрати за бажанням одну з них. 
Військовослужбовцям, які мають вислугу 20 і більше років, у тому числі у пільговому обчисленні, та позитивно характеризуються по службі, а також тим, які мають особливі заслуги перед Україною, незалежно від вислуги років у разі звільнення в запас або у відставку за рішенням посадових осіб, які здійснюють звільнення, може бути надано право носіння військової форми одягу.
Згідно п. 242 даного Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як вбачається з матеріалів справи, 24 березня 2011 року Міністерством оборони України видано наказ №287 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу.
На підставі даного наказу позивачу видано довідку №32 від 31 березня 2011 року про належне йому, як звільненому у запас, до видачі речове майно із розрахунком його вартості.
Згідно пункту 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час», військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

У відповідності до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
При переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується: 1) підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби; 2) добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі на військовослужбовця та кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає разом з ним.

При цьому, право на отримання замість належних військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів, яке було визначено частиною другою статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», діяло до 01 січня 2008 року.

З аналізу наведених норм слідує висновок, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби, не передбачав права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, на отримання грошової компенсації замість речового майна, а пункт 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, не підлягав застосуванню в цій частині, оскільки суперечив нормам даного Закону.

Вказана правова позиція була висловлена Вищим адміністративним судом України в постанові від 21 січня 2015 у справі №826/6966/13-а за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення компенсації замість речового права.

Разом з тим, під час розгляду даної адміністративної справи в контексті заявлених позивачем позовних вимог судами попередніх інстанцій не враховано, що пункт 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, не підлягав застосуванню до спірних правовідносин лише в частині, що регламентує право  військовослужбовців, звільнених у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, на отримання грошової компенсації за речове майно, яке вони не отримали під час звільнення. 

Таким чином, на позивача розповсюджується дія п. 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, проте лише в частині права на отримання речового майна, а не грошової компенсації замість нього.

Судами не взяті до уваги положення ч.ч. 6, 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», п.п. 241, 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N1153/2008, які регламентували обов`язок забезпечення особи, звільненої з військової служби, грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в травні 2011 року звертався до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Генерального штабу Збройних Сил України, Тилу Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, зокрема, щодо не проведення повного розрахунку на день виключення його зі списків особового складу належним речовим забезпеченням (справа №2а-6331/11/2670).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 січня 2012 року, залишеною без змін в цій частині ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 липня 2017 року, визнано протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України (фінансове управління) щодо не проведення повного розрахунку з позивачем на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 (31 березня 2011 року) належним чином, зокрема, речовим забезпеченням (грошовою компенсацією замість належного до видачі речового майна звільненому у запас). Зазначені судові рішення набрали законної сили та є чинними.

Частиною 1 ст.72 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду даної адміністративної справи судами попередніх інстанцій) передбачалось, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи приписи наведених норм законодавства, беручи до уваги неможливість отримання позивачем грошової компенсації за неотримане ним під час звільнення речове майно, зважаючи на факт визнання в судовому порядку протиправною бездіяльності Генерального штабу Збройних Сил України (фінансове управління) щодо непроведення належним чином повного розрахунку з позивачем на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 (31 березня 2011 року), зокрема, речовим забезпеченням, колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання видати належне позивачу речове майно згідно переліку, зазначеному в довідці від 31.03.2011 року №32, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позову з підстав неможливості видачі позивачу належного йому речового майна в натурі через фактичну відсутність затребуваного майна, оскільки ці обставини стосуються порядку та способу виконання судового рішення, тоді як предметом розгляду даної адміністративної справи є встановлення наявності у позивача права на отримання речового майна при звільненні. Більш того, відповідач при видачі ОСОБА_1 довідки від 31 березня 2011 року №32 фактично надав позивачу таке право.
Відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини другої статті 243 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) у разі неправильного застосування судом (судами) норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, Верховний Суд України має право скасувати судове рішення (судові рішення) та ухвалити нове судове рішення чи змінити судове рішення.

Враховуючи те, що судами попередніх інстанцій  неправильно застосовано норми матеріального право, що призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування судових рішень першої, апеляційної та касаційної інстанцій та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись пп. 1 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), ст.ст. 235, 236, 237, 243 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), Суд, -
у х в а л и в:
Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2017 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 04 травня 2017 року.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов`язати Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України вчинити дії щодо видачі ОСОБА_1 належного речового майна згідно переліку, зазначеному в довідці від 31 березня 2011 року №32.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                Н.А. Данилевич          

Судді                                                                                                     В. М. Бевзенко 

                                                                                                    В.М. Шарапа