Постанова
Іменем України
 
28 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 372/1020/15-ц
 
провадження № 61-13317св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф.,    Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідачі: ОСОБА_4,
                        ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_6, на рішення Обухівського районного суду Київської області у складі судді Кравченка М. В. від 25 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів:               Сержанюка А. С., Журби С. О., Суханової Є. М., від 11 жовтня 2016 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
10 березня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання договору оренди житлового приміщення, стягнення орендної плати, виселення та зобов'язання орендаря повернути предмет оренди.
 
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку загальною площею 727,9 кв. м по АДРЕСА_1. 18 серпня 2014 року між сторонами укладений договір оренди зазначеного будинку для проживання 
ОСОБА_4, членів його сім'ї та обслуговуючого персоналу зі сплатою 11 000 доларів США на місяць. Позивач зазначав, що згідно договору відповідачем було здійснено оплату за оренду лише за один місяць та сплачено гарантійний внесок, після чого відповідачі відмовились оплачувати орендну плату та комунальні послуги, почали погрожувати позивачеві, відмовлятися звільнити будинок, не допускають позивача до домоволодіння, чим порушують права позивача як власника.
 
Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд розірвати договір найму (оренди) житлового будинку загальною площею 727,9 кв. м по АДРЕСА_1, укладений 18 серпня 2014 року між позивачем та ОСОБА_4 строком з 24 серпня 2014 року по 23 серпня 2015 року; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість з орендної плати за період з 24 вересня 2014 року по 23 березня 2015 року у розмірі 1 511 202 грн; виселити з орендованого житлового будинку без надання іншого житла ОСОБА_4, ОСОБА_5; зобов'язати відповідача повернути позивачу предмет оренди.
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 
2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Розірвано договір оренди житлового будинку загальною площею 727,9 кв. м по АДРЕСА_1, укладений 18 серпня 
2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Стягнуто з 
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором оренди від 18 серпня 2014 року у розмірі 1 511 202 грн. Виселено 
ОСОБА_4, ОСОБА_5 із зазначеного житлового будинку. Зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 житловий будинок у відповідності до розділу 8 договору оренди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що орендар не сплачував орендну плату за шість місяців, а тому договір оренди підлягає розірванню із стягненням заборгованості з орендної плати, виселенням відповідачів. Крім того, зобов'язано орендаря повернути житловий будинок відповідно до розділу 8 договору оренди.
 
Рішенням Апеляційної суду Київської області від 11 січня 2016 року рішення суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову є законним та обґрунтованим, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини між сторонами, застосував положення статей 610, 611, 612, 629, 820, 825, 826 ЦК України, які їх регулюють, дав належну правову оцінку доказам у справі. У частині вирішення питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не погодився із рішенням суду першої інстанції, та ухвалив у цій частині нове рішення.
 
У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 11 лютого 2016 року, 
представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 не укладався спірний договір оренди житлового будинку, договір має бути укладений у письмовій формі, в договорі, наданому позивачем, відсутній підпис ОСОБА_4, доручень ОСОБА_5 на укладання договору оренди відповідач не надавав. Крім того, судами не встановлено, що ОСОБА_4 проживав у спірному будинку, оскільки останній перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 та проживає у АДРЕСА_2.
 
Відзиву (заперечення) до касаційної скарги не надходило.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року справу за позовом 
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання договору найму житлового приміщення, стягнення орендної плати, виселення, зобов'язання повернути об'єкт оренди призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»
(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
14 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд встановив, що ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок загальною площею 727,9 кв. м по АДРЕСА_1.
 
18 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір оренди зазначеного будинку, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у користування з 24 серпня 2014 року по 
23 серпня 2015 року житловий будинок загальною площею 727,9 кв. м по АДРЕСА_1 та зобов'язується сплачувати орендну плату у розмірі 11 000 доларів США на місяць.
 
19 серпня 2014 року орендар сплатив ОСОБА_3 за спірним договором оренди 22 000 доларів США, з яких 11 000 доларів США - орендна плата за серпень 2014 року та 11 000 доларів США - гарантійна сума відповідно до договору оренди (а. с. 8).
 
26 серпня 2014 року між сторонами укладено акт прийому-передачі орендованого житлового будинку (а. с. 105).
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначав, що він не підписував спірний договір оренди, не уповноважував жодних осіб на укладення зазначеного договору, тому відсутнє його волевиявлення на укладення спірного договору, отже останній не можна вважати укладеним відповідно до норм чинного законодавства. Аналогічні доводи містяться і у касаційній скарзі.
 
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України). 
 
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
 
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Проведення судової почеркознавчої експертизи ОСОБА_4 не ініціював.
 
Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
 
Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до пункту 3.1 договору оренди, укладеного 18 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, приймання-передача будинку здійснюється у присутності представників орендодавця та орендаря (ОСОБА_8, ОСОБА_9) за актом приймання-передачі та вважається переданим в оренду з моменту передання ключів від будинку орендодавцем члену родини орендаря ОСОБА_5 (а. с. 5).
 
Частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
З огляду на положення вищенаведених правових норм, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність договору оренди від 18 серпня 2014 року, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та у судовому порядку зазначений договір або окремі його положення недійсними не визнавались. Спірний договір підписаний ОСОБА_4, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи під час розгляду справи відповідач не заявляв, а підписання акту прийому-передачі будинку та відомості розрахунків орендної плати ОСОБА_10 фактично передбачено договором, відповідно до умов якого остання визначена членом сім`ї орендаря. Зазначені обставини не були спростовані ОСОБА_4
 
Суди встановили, що ОСОБА_4 договірних зобов'язань за договором оренди понад шість місяців не виконував, на вимогу позивача відповідачі у добровільному порядку із будинку не виселилися.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
 
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
 
Згідно із частиною першою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
 
Згідно із частиною третьоюстатті 815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк.
 
Згідно із статтею 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, із висновком якого погодився й апеляційний суд, керуючись положеннями ЦК України, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, обґрунтовано виходив із того, що оскільки орендар не виконав своїх зобов'язань щодо внесення плати за житловий будинок, починаючи із вересня 2014 року, тому договір оренди житлового будинку підлягає розірванню із одночасним виселенням відповідачів, стягненням заборгованості з орендної плати та зобов'язанням відповідача повернути об'єкт оренди позивачу.
 
Рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідачів з належного позивачу будинку та повернення будинку орендодавцю виконані, про що свідчать постанови державного виконавця відділу ДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції від 07 вересня 2015 року.
З урахуванням наведеного оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на переоцінку обставин справи і висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального й процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_6, залишити без задоволення. 
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 
2015 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                             О. В. Білоконь
 
Є. В. Синельников
 
С. Ф. Хопта
 
Ю. В. Черняк