ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

07.02.2018 | Київ | К/9901/1027/18 813/8766/13-а
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білоуса О.В.,  
суддів - Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г., 
за участю секретаря судового засідання Носенко Л.О.,
представника Львівської митниці ДФС Тістечка Ю.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Львівської митниці ДФС на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 3 березня 2014 року (головуючий суддя - Костецький Н.В.) та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 серпня 2014 року (головуючий суддя Левицька Н.Г., судді - Іщук Л.П., Яворський І.О.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Львівської митниці Міндоходів про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Львівської митниці Міндоходів, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці Міндоходів від 4 листопада 2013 року № 675-о «Про звільнення ОСОБА_3», поновити на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення №4 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці Міндоходів з 4 листопада 2013 року, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 листопада 2013 року по дату прийняття рішення у даній справі.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 3 березня 2014 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці Міндоходів від 4 листопада 2013 року № 675-о «Про звільнення ОСОБА_3». Поновлено позивача на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 4 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці Міндоходів з 4 листопада 2013 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача 8760,37 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постанову в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі         2267,41 грн звернуто до негайного виконання.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення з Львівської митниці Міндоходів на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме пункт 4 резолютивної частини постанови викладено у наступній редакції: «Стягнути з Львівської митниці Міндоходів на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 4 листопада 2013 року по 3 березня 2014 року».

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2014 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Вказану справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 3 січня 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.

До судового засідання Львівською митницею ДФС було подано клопотання про заміну відповідача у справі.

У судовому засіданні представник Львівської митниці ДФС Тістечко Ю.Я. підтримав подане клопотання про заміну відповідача у справі, посилаючись на те, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 року № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», утворено як юридичну особу публічного права Львівську митницю ДФС та реорганізовано Львівську митницю Міндоходів шляхом приєднання до Львівської митниці ДФС.
1 жовтня 2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про проведення державної реєстрації Львівської митниці ДФС.
16 квітня 2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про проведення державної реєстрації про припинення Львівської митниці Міндоходів.
За змістом статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.
Враховуючи викладене, клопотання Львівської митниці ДФС про заміну відповідача у справі підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 з 31 травня 1993 року згідно записів у трудовій книжці перебував на державній службі в митних органах. З 24 вересня 2012 року позивач займав посаду старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 4 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці Міндоходів.

На виконання наказів Міністерства доходів і зборів України від 26 квітня 2013 року № 80 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Міндоходів» та штатного розпису Митниці, затвердженого 7 травня 2013 року та введеного в дію наказом Львівської Митниці від 8 травня 2013 року № 1 «Про введення в дію тимчасової організаційної структури та тимчасового штатного розпису Львівської митниці Міндоходів на 2013 рік» позивача 26 червня 2013 року було попереджено про наступне можливе вивільнення. 

Наказом Львівської митниці Міндоходів від 4 листопада 2013 року № 675-о «Про звільнення ОСОБА_3». позивача 4 листопада 2013 року звільнено з посади старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 4 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці Міндоходів відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивача було звільнено з посади з порушенням статей 40, 49-2 КЗпП України, оскільки питання щодо наявності в нього переважного права на залишення на роботі відповідачем не розглядалось та при наявності вакантних посад вони йому не пропонувались.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів з огляду на наступне.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в  організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. 

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України  «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. 

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України колегія суддів дійшла висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, шляхом порівняння штатного розпису Львівської митниці на 2013 рік та тимчасового штатного розпису Львівської митниці Міндоходів від 7 травня 2013 року у відділі митного оформлення №4 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці загальна кількість посад відділу становила і становить 31 штатну одиницю.
Крім того, судами також було встановлено, що у Львівській митниці Міндоходів станом на 4 листопада 2013 року були наявні вакантні посади старшого інспектора, рівнозначні посаді яку займав позивач. 
Відповідачем суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивачу пропонувалися вакантні посади у Львівській митниці Міндоходів та письмових доказів про відмову позивача під особистий підпис від запропонованих посад. 

З огляду на викладене, підстави звільнення позивача відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України відсутні, а тому правильними є висновки судів попередніх інстанцій про поновлення позивача на посаді, оскільки оскаржуваний наказ про його звільнення, прийнято відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 березня 2015 року №21-52а15.

Посилання скаржника в касаційній скарзі на те, що за час проходження служби в митних органах позивач притягувався до дисциплінарної відповідальності, а саме згідно наказу Львівської митниці від 7 жовтня 2009 року № 918-к позивачу оголошено зауваження, а тому не мав переважного права на залишення на роботі, є безпідставним. 
Судами встановлено, що позивач тривалий час працює в митних органах, підвищував свою кваліфікацію, отримував нагороди. 
Посилання скаржника про протилежне не доведено суду у встановленому порядку належними доказами. Зокрема, не надано жодного підтвердження того, що особи, які були переведені на рівнозначні посади мають вищу продуктивність праці чи кваліфікацію. Притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності обґрунтовано не було прийнято судом до уваги. Згідно зі статтею 151 КЗпП України, якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення, а на день звільнення ОСОБА_3 таких не мав.

Також, є безпідставними та необґрунтованими посилання відповідача як на беззаперечну підставу для звільнення на незадовільне складання тестів позивачем при перевірці професійних знань та визначення рівня кваліфікації посадових осіб Львівської митниці згідно наказу «Про проведення перевірки знань», оскільки законодавством не передбачено безумовне звільнення працівника у зв'язку із низьким рівнем знань. Судами встановлено, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_3 не містить посилання на незадовільне складання тестів позивачем при перевірці професійних знань та визначення рівня кваліфікації посадових осіб Львівської митниці чи недотримання ним вимог наказу від 3 липня 2013 року № 66 «Про проведення перевірки знань». Згідно витягу результатів проходження тестування вбачається, що ОСОБА_3 склав іспит на оцінку «добре».

Разом з тим, згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати та період вимушеного прогулу. Розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення. Розмір грошових коштів, що підлягають стягненню, зазначається цифрами та у дужках словами.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів
Наведене відповідає правовій практиці Верховного Суду України, зокрема, викладеній в постановах від 21 січня 2012 року № 6-87цс11 та від 14 січня 2014 року № 21-395а13.

Так, суд першої інстанції дійшовши вірного висновку щодо поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в порушення вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначив лише суму, яка підлягає стягненню, не зазначивши при цьому період та кількість днів вимушеного прогулу, за який необхідно стягнути заробітну плату. 

В свою чергу суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначив лише період вимушеного прогулу (4 листопада 2013 року по 3 березня 2014 року), проте, в мотивувальній частині судового рішення не вказав розрахунок розміру виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в резолютивній частині не вказав розмір такої виплати.

Представник відповідача у судовому засіданні вказав, що в нього відсутня будь-яка інформація щодо здійснення виплат позивачу середнього заробітку за час вимушеного  прогулу.

За правилами пункту 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини другої статті 341 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог про стягнення з Львівської митниці Міндоходів на користь позивача заробітної плати за період вимушеного прогулу та визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають скасуванню  з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Керуючись статтями 3, 195, 250, 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Львівської митниці ДФС задовольнити частково.
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 3 березня 2014 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 серпня 2014 року скасувати в частині позовних вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та направити справу у цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 
В іншій частині постанову Львівського окружного адміністративного суду від 3 березня 2014 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 серпня 2014 року залишити без змін.
Повний текст постанови виготовлено 09 лютого 2018 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді                                                                                           І.Л.Желтобрюх

                                                                                          Т.Г.Стрелець