ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.03.2018 | Київ | К/9901/13483/18 2а-7789/08/1570
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді          Смоковича М.І.,
суддів                              Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - ГУ МВС), Державної казначейської служби України (далі - ДКС) про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,
встановив:
у серпні 1998 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до МВС, ГУ МВС, ДКС про зарахування стажу роботи, зобов'язання зарахувати час вимушеного прогулу до пільгового стажу проходження служби, поновлення права на отримання щорічної відпустки та грошової компенсації, виплату грошового утримання за час вимушеного прогулу. 
Згодом ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги, відтак просив стягнути з МВС на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 131471,24 грн.; стягнути солідарно з МВС та ГУ МВС моральну шкоду в сумі 200000,00 грн.; зобов'язати МВС зарахувати час вимушеного прогулу до вислуги років та зарахувати до стажу у пільговому обчисленні період з 17 січня 1998 року по 21 жовтня 2009 року, перерахувати його пенсію з урахуванням вказаної вислуги років.
Одеський окружний адміністративний суд постановою від 15 березня 2013 року позов задовольнив частково. Стягнув з ГУ МВС на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за один рік, починаючи з дня звільнення. В задоволенні решти позовних вимог - відмовив. 
Суд першої інстанції у цій справі встановив, що за наказами МВС №038, №02 від 15 січня 1998 року, №22о/с від 17 січня 1998 року та за наказами Управління МВС №57 від 10 березня 1998 року, №464 о/с від 19 лютого           2002 року ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника управління внутрішньої безпеки Головного управління боротьби з організованою злочинністю МВС. Перелічені накази позивач оскаржив до суду. Одеський окружний адміністративний суд постановою від 21 жовтня 2009 року поновив ОСОБА_1 на займаній посаді.
Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 5 жовтня 2010 року змінив постанову Одеського окружного адміністративного суду від    21 жовтня 2009 року в частині поновлення позивача на посаді, яку він займав до звільнення, і відмовив позивачу в поновлені його на службі з тих мотивів, що на момент звільнення позивач досяг 48 років, тобто граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ.
Вищий адміністративний суд України постановою від 28 лютого              2012 року скасував постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2010 року, а також змінив постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2009 року в частині поновлення позивача на службі, зазначивши, що датою поновлення позивача на посаді, яку він займав до звільнення, є 10 березня 1998 року. 
З покликанням на положення частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня       2017 року; далі - КАС) суд першої інстанції при розгляді цієї справи констатував, що обставини щодо неправомірності звільнення позивача з посади заступника начальника управління внутрішньої безпеки в Одеській області Управління внутрішньої безпеки Головного управління боротьби з організованою злочинністю МВС є встановленими судовим рішенням, яке набрало законної сили і доказуванню не підлягають.
З покликанням на норми пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення; тут пункт 24 наведено у редакції, яка діяла у період виникнення спірних відносин) суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення грошового утримання за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню за один рік, починаючи з дня звільнення. Також суд першої інстанції зазначив про те, що поновлення права на отримання щорічної відпустки та грошової компенсації буде можливим після видання наказу про зарахування позивача в розпорядження відповідного органу, оскільки, як встановлено у справі, позивач на час слухання цієї справи не звертався до органів державної виконавчої служби з виконавчим листом про поновлення його на посаді й наказ про його поновлення на посаді, яку він обіймав до звільнення, відсутній. 
Стосовно моральної шкоди, то відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині суд першої інстанції виходив з того, що ні Закон України «Про міліцію», ні Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ та Положення не передбачають відшкодування моральної шкоди у випадку незаконного звільнення. 
Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 13 червня 2013 року змінив постанову Одеського окружного адміністративного суду від   15 березня 2013 року в частині початку стягнення грошового утримання за час вимушеного прогулу, вказавши, що такою датою є 10 березня 1998 року. В решті постанову суду першої інстанції залишив без змін.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 16 червня 2017 року скасував постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від                13 червня 2013 року, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При прийнятті такого рішення касаційний суд виходив з того, що за статтею 18 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон №565-ХІІ) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Так, таким нормативно-правовим актом є згадане вище Положення, відповідно до пункту 24 якого (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді). 
У разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Така правова позиція, як слушно зазначив касаційний суд в своїй ухвалі, узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 6 листопада 2013 року (справа №21-352а13) та від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15).
Водночас касаційний суд зазначив про те, що при прийнятті рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один рік, суд апеляційної інстанції, всупереч вимог статті 159 КАС, не зазначив конкретного розміру суми, яка підлягає стягненню, із наведенням її розрахунку. 
Не погодився касаційний суд також з висновком апеляційного суду про передчасність вирішення позовних вимог про зарахування часу вимушеного прогулу до загального та пільгового стажу проходження військової служби, зазначивши, що рішення суду про поновлення позивача на посаді набрало законної сили і відповідно до частини першої статті 255 КАС є обов'язковим до виконання на всій території України. Також касаційний суд, висловлюючи незгоду з мотивами судів, якими вони керувалися відмовляючи позивачеві у задоволенні його вимоги про стягнення моральної шкоди, звернув увагу на те, що за відсутності спеціального законодавства застосуванню в цій частині підлягають норми Кодексу законів про працю України. 
За наслідками нового розгляду справи Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 грудня 2015 року змінив рішення суду першої інстанції та виклав абзац другий резолютивної частини постанови в такій редакції: «Стягнути з ГУ МВС на користь позивача грошове утримання за час вимушеного прогулу за один рік у розмірі 2242,86 грн. та моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн.» В решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Не погодившись з таким рішенням апеляційного суду, ОСОБА_1 оскаржив його в касаційному порядку.
У касаційній скарзі позивач просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій і прийняти нове - про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 зазначив про те, що при прийнятті оскаржених рішень суди попередніх інстанцій обрали дискримінаційний підхід при вирішенні питання щодо виплати йому грошової компенсації за час вимушеного прогулу, позаяк замість застосувати положення частини другої статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за змістом якої при поновленні на військовій службі (посаді) суд одночасно вирішує питання про стягнення на користь такого військовослужбовця матеріального і грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, суди при вирішенні справи застосували норми пункту 24 Положення, за якими при поновленні на посаді (службі) період стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу обмежено одним роком (в редакції цього пункту Положення, яке діяло на час виникнення спірних відносин). Стосовно суми стягнення, то при її розрахунку апеляційний суд безпідставно не врахував індексу інфляції, що є обов'язковим, а також не вказав дати, з якої бере відлік вимушений прогул, у цьому випадку - 10 березня           1998 року. Також позивач наголосив на тому, що суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи, попри вказівки касаційного суду, залишив поза увагою його доводи стосовно обґрунтованості позовних вимог про зарахування часу вимушеного прогулу до загального та пільгового стажу проходження військової служби, що поряд з наведеним вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального і матеріального права при вирішенні справи за його позовом.
За наслідками розгляду касаційної скарги позивача Вищий адміністративний суд України постановив ухвалу від 13 червня 2017 року, якою постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня          2015 року та постанову Одеського окружного адміністративного суду від              15 березня 2013 року, змінену рішенням суду апеляційної інстанції, залишив без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Відтак ОСОБА_1 подав до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 червня             2017 року з підстави, встановленої пунктами 1 та 5 частини першої статті           237 КАС, позаяк за аналогічних обставин цей суд по-іншому застосував ті ж самі норми матеріального права. 
Як приклад неоднакового правозастосування заявник послався на ухвали Вищого адміністративного суду України від 9 липня 2013 року (№К/9991/1422/12), від 17 червня 2015 року (№К/9991/16447/12), від 2 жовтня 2015 року №К/9991/37373/11), від 21 квітня 2016 року (№К/800/18157/15),        від 7 березня 2017 року (№К/800/20576/16), від 26 липня 2016 року (№К/800/53342/15), від 25 лютого 2016 року (№К/800/35023/15), у яких цей суд по-іншому і, на переконання заявника, правильно застосував одні й ті ж самі норми матеріального закону у подібних правовідносинах. Окрім того, позивач послався на постанови Верховного Суду України від 14 січня 2014 року у справі №21-359а13, від 21 січня 2015 року у справі № 6-203цс14, від 25 лютого            2015 року № 6-3550св15, від 24 червня 2009 року справі №6-3550св15, правові висновки яких, на думку заявника, не врахував касаційний суд при вирішенні справи, в якій подано цю заяву.
В аспекті заявленого неоднакового правозастосування колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про таке. 
Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце тоді, коли суд касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за аналогічних обставин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог. 
У рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року та постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2013 року, змінену вказаним вище рішенням суду апеляційної інстанції, з-поміж іншого, дійшов висновку про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо норми спеціального законодавства не врегульовують спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі. Відтак з посиланням на пункт 24 Положення (у редакції, яка до внесення змін до цього пункту відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 5 грудня 2012 року №1137) касаційний суд констатував, що на час виникнення спірних відносин законодавство  встановлювало обмеження у відшкодуванні заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного року й такий його висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у згаданих вище постановах від                 6 листопада 2013 року(справа № 21-352а13) та від 17 лютого 2015 року (справа №21-8а15). За встановлених в цій справі обставин касаційний суд погодився з розрахованою апеляційним судом сумою, яка підлягає відшкодуванню позивачеві за період вимушеного прогулу  за період з 10 березня 1998 року по 10 березня 1999 року, а також визнав обґрунтованими рішення судів попередніх інстанції щодо суми стягненої суми моральної шкоди, як і щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визначення строків загального та пільгового стажу та зобов'язання вчинити пов'язані з цим дії. 
Проаналізувавши зміст рішення касаційного суду, про перегляд якого подано заяву, та рішення касаційного суду, надані для порівняння, з урахуванням вимог заявника і його аргументів в контексті змісту правовідносин, які склалися між сторонами спору в кожній зі справ, обсягу та юридичної природи фактичних обставин справ, що зумовили відповідне правозастосування, яке автор заяви оцінює як неоднакове й таке, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що ця заява не містить підстав, які вказують на наявність неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах та на можливість відкриття провадження у справі.
Зокрема, у наданій для порівняння ухвалі від 9 липня 2013 року (№К/9991/1422/12) Вищий адміністративний суд України, відмовляючи у задоволенні касаційної скарги Головного управління МВС у Львівській області, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що звільнення позивача з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з організованими групами і злочинними організаціями управління по боротьбі з організованою злочинністю Головного управління МВС у Львівській області за наказом начальника цього відомства від 25 жовтня 2010 року відбулося з порушенням вимог Положення, частини 2 статті 40 та частин 1- 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, позаяк реорганізації юридичної особи фактично не відбулося й штатна посада, яку обіймав позивач, скороченню не підлягала. З цих мотивів касаційний суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення позивача на вказаній вище посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 25 жовтня 2010 року по дату поновлення на роботі. 
В ухвалі від 17 червня 2015 року (№К/9991/16447/12) та в ухвалі від          2 жовтня 2015 року (№К/9991/37373/11) Вищий адміністративний суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що притягнення позивачів до дисциплінарної відповідальності відбулося з порушенням вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування спірних наказів керівництва відповідних територіальних органів МВС щодо звільнення позивачів з органів МВС, відтак і про поновлення їх на раніше займаних посадах. Зокрема з покликанням на положення пункту 16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України касаційний суд в цих справах дійшов висновку про неправомірність накладення на осіб рядового і начальницького складу таких дисциплінарних стягнень як звільнення з посади та з органів внутрішніх справ під час їхньої тимчасової непрацездатні або перебування у відпустці чи відрядженні, позаяк такі стягнення виконуються лише після їх прибуття до місця проходження служби. Окрім того, касаційний суд, посилаючись на норми пункту 18 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, вказав на неправомірність накладення дисциплінарного стягнення по спливу одного місяця з дня закінчення службового розслідування. 
Висновки касаційного суду, яких він дійшов переглядаючи ці справи, стосувалися застосування до спірних відносин положень Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України у контексті правомірності накладення на працівників органів внутрішніх справ дисциплінарних стягнення у виді звільнення у період їхньої тимчасової непрацездатності, відрядження, відпустки, а також щодо строків застосування такого дисциплінарного стягнення. Міркувань стосовно періоду, за який слід стягувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, як і щодо вчинення інших дій, пов'язаних з поновленням на посаді, касаційний суд як в ухвалі від 17 червня 2015 року (№К/9991/16447/12), так і в ухвалі від 2 жовтня 2015 року (№К/9991/37373/11) не висловлював. 
В ухвалі від 21 квітня 2016 року (№К/800/18157/15) касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо протиправності оскаржених в цій справі наказів МВС від 24 липня 2014 року № 783 та від            29 липня 2014 року № 1436 о/с про звільнення позивача з органів внутрішніх справ за дисциплінарний проступок з тих мотивів, що відповідач не довів скоєння позивачем вчинків, які дискредитують звання рядового і начальницького складу, відтак - й про його поновлення на займаній посаді. Стосовно грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, то з цього приводу касаційний суд, з покликанням на норми пункту 24 Положення (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, що є предметом судового розгляду в тій справі), норми пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок), постанову Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 7 листопада 2007 року № 1294 (далі - Постанова №1294) та підпункт 3.5.2 пункту 3.5 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція), а також з урахуванням правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) констатував, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку. У контексті спірних правовідносин, що є предметом розгляду в цій справі,  касаційний суд дійшов висновку, що у випадках стягнення середньої заробітної плати (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, суд повинен визначити період вимушеного прогулу, останнім днем якого завжди є день ухвалення постанови суду (а не час фактичного поновлення на посаді, як зазначив апеляційний суд) як акта правосуддя, з яким відбулося врегулювання публічно-правового спору, про який зазначено в адміністративному позові, і вирішено завдання адміністративного судочинства.
З огляду на різні фактичні обставини справ й зумовлене цим правозастосування дає колегії суддів підстави вважати, що ухвали Вищого адміністративного суду України від 17 червня 2015 року (№К/9991/16447/12,  від 2 жовтня 2015 року (№К/9991/37373/11) та від 21 квітня 2016 року (№К/800/18157/15) не можуть бути прикладом неоднакового правозастосування у розумінні пункту 1 частини першої статті 237 КАС. 
В ухвалі від 7 березня 2017 року (№К/800/20576/16) Вищий адміністративний суд України, проаналізувавши у взаємозв'язку положення статей 2, 3, 9, 10 , 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР), а також статті 1215 Цивільного кодексу України висловив судження про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки при незаконному звільненні з роботи не може позбавити гарантованого права на відпочинок поновленого на роботі працівника, який виявив бажання скористатися цим правом. При цьому, грошова компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки, яку працівник отримав внаслідок незаконного звільнення з роботи, при реалізації ним права на відпочинок при поновленні на роботі поверненню не підлягає. Крім цього, як зазначив касаційний суд, незаконно звільнений працівник, який був поновлений на роботі після затвердження власником або уповноваженим ним органом графіку про черговість надання відпусток, не може бути позбавлений права на відпочинок через відсутність в цьому графіку відомостей щодо його відпустки. 
З цих мотивів касаційний суд виніс постанову про задоволення позовних вимог в частині визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови  в наданні невикористаної щорічної основної відпусти, зобов'язавши останнього надати позивачу відпустку за її заявою про надання цієї відпустки. 
З огляду на заявлене позивачем неоднакове правозастосування слід зазначити, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами у вказаній вище справі, відрізняються від правовідносин, щодо яких касаційний суд постановив ухвалу, про перегляд якої подано цю заяву. Попри схожість, на перший погляд, позовних вимог щодо надання відпустки з вимогами ОСОБА_1 про поновлення права на отримання щорічної відпустки, обставини в обох справах не є подібними, зокрема відмінним є предмет спору в обох справах, що своєю чергою унеможливлює порівнювання правозастосовних висновків касаційного суду. 
Щодо висловленого касаційним судом в наданій для порівняння ухвалі від 7 березня 2017 року судження про необхідність стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який за змістом збігається з тим, що його касаційний суд зазначив у згаданій вище ухвалі від 21 квітня 2016 року, то в цій частині справу направлено на новий розгляд з мотивів неповного з'ясування усіх обставин стосовно вихідних даних для розрахунку суми заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, зокрема щодо розміру посадового окладу за посадою, на яку поновили позивача, а також щодо необхідності її коригування з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу. 
З огляду на те, що правового висновку в цій частині касаційний суд не висловлював, а також зважаючи на те, що ці спірні правовідносини, відтак і їхнє правове регулювання, як уже зазначено вище, не є подібними до правовідносин, у яких постановлено ухвалу, про перегляд якої подано цю заяву, ухвала Вищого адміністративного суду України від 7 березня 2017 року (№К/800/20576/16) теж не може бути прикладом неоднакового правозастосування. 
Ухвали від 26 липня 2016 року (№К/800/53342/15) та від 25 лютого 2016 року (№К/800/35023/15) Вищий адміністративний суд України постановив за інших, не схожих до цієї справи, фактичних обставин й зовсім іншого їх правового регулювання, що й зумовило відповідне правозастосування, яке автор заяви оцінює як неоднакове й таке, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. Висновок, якого дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловлений в ухвалі від 25 лютого 2015 року у справі №6-3550св15, стосується застосування положень статті 236 Кодексу законів про працю України і цей касаційний суд висловив його у контексті обставин справи і відповідних їм правовідносин, які за своїм змістом також не є подібними до тих, у яких постановлено ухвалу, про перегляд якої ОСОБА_1 подав цю заяву. Окрім того, ухвали Вищого адміністративного суду України від 26 липня 2016 року (№К/800/53342/15) та від 25 лютого 2016 року (№К/800/35023/15), які позивач надав для порівняння, не є остаточними, позаяк за ними справи, за наслідками перегляду судових рішень у яких їх було постановлено, направлено на новий розгляд, що поряд з наведеним вище дає колегії суддів достатні підстави теж не враховувати їх як приклад неоднакового правозастосування. 
Правовий висновок Верховного Суду України, висловлений в постанові від 14 січня 2014 року у справі № 21-359а13, стосується застосування положень статті 235 Кодексу законів про працю України та Порядку. 
Правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-203цс14 також стосується застосування положень Порядку, а також статті 236 Кодексу законів про працю України.
З огляду на те, що характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі, є відмінним від правовідносин, щодо застосування правових норм до яких Верховний Суд України висловив правову позицію у зазначених вище постановах, підстав для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 червня 2017 року з мотивів її невідповідності висновку Верховного Суду України щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах немає. 
Відповідно до частини першої статті 244 КАС відсутність неоднакового застосування касаційним судом однієї й тієї самої норми права в подібних правовідносинах, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень, є підставою для відмови в задоволенні заяви.
Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, статтями 241- 244 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній до  15  грудня 2017 року, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду

постановила:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 червня 2017 року відмовити. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий                                                                      М.І.  Смокович
Судді:                                                                                О.В. Білоус
                                                                                                      Т.Г. Стрелець