Постанова
Іменем України
 
28 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 2-7357/11
 
провадження № 61-4830св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 грудня 2011 року у складі судді Циганкова В. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: ДеркачН. М., Калиновського А. Б., Тамакулової В. О.,

 
встановив:
 
У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання укласти договір оренди квартири АДРЕСА_1 на умовах, що визначені попереднім договором оренди від 10 вересня 2011 року, а також про визнання за ним права власності на цю квартиру без прийняття в експлуатацію, що складається з приміщень: на третьому поверсі поз. 1-6, І, ІІ; на антресольному поверсі поз. 7; горище поз. ІІІ, IV, всього по квартирі № 4 загальна площа 328,9 кв. м, (житлова площа 42,2 кв. м). Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем було укладено попередній договір оренди вищевказаної квартири, відповідно до умов якого він зобов'язався оформити всі необхідні документи для оренди та передати їй квартиру в строк до 20 вересня 2011 року, а остання зобов'язалася оплачувати вартість оренди в розмірі 2 тис. грн щомісяця з урахуванням індексу інфляції, оформити договір оренди після надання ним усіх необхідних документів. Основний договір оренди мав бути укладений строком на 5 років. Однак цей правочин не був укладений у зв'язку з ухиленням відповідача від виконання його умов та заперечення нею наявності у позивача права власності на спірну квартиру.
 
Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 грудня 2011 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру № 4 без прийняття в експлуатацію, розташовану в житловому будинку літ. А-3 на АДРЕСА_1, що складається з приміщень: на третьому поверсі поз. 1-6, І,ІІ; на антресольному поверсі поз. 7; горище поз. ІІІ, IV; всього по квартирі № 4 загальна площа 328,9 кв. м, (житлова площа 42,2 кв. м). В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що попередній договір оренди зазначеної квартири не був нотаріально посвідчений, тому він є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Визнаючи за позивачем право власності на спірне майно, суд виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 з усіма її складовими частинами, зокрема, з добудованим антресольним поверхом та приєднаним горищем, є прийнятою до експлуатації та не потребує проведення іншого дослідження готовності до експлуатації - прийняття до експлуатації, в тому числі складання актів прийняття до експлуатації.
 
ОСОБА_5 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2011 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов'язки ОСОБА_5
 
У листопаді 2016 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_5, у якій він просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішеннями судів попередніх інстанцій вирішено питання про його права та обов'язки. Крім того, заявник вважає, що апеляційний суд не розглянув його апеляційну скаргу по суті.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року       № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 лютого 2018 року справу № 2-7357/11 призначено до судового розгляду.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Таким вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до договору дарування від 26 липня 2006 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_3, останньому була подарована квартира № 4 за адресою: АДРЕСА_1. 
 
У подальшому ОСОБА_3 виконав самовільне переобладнання цієї квартири шляхом приєднання частини місць загального користування, а саме горища, та добудови антресольного поверху.
 
Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 30 квітня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Бабушкінської районної ради в місті Дніпропетровську за позивачем було визнано право власності на квартиру № 4, розташовану на третьому поверсі, що складається: 1 - кладова, загальною площею 1,4 кв. м, 2 - коридор, загальною площею 13,4 кв. м, 3 - кухня, загальною площею 17,4 кв. м, 4 - житлова , площею 20,0 кв. м, 5 - санвузол, загальною площею 13,7 кв. м, 6 - житлова , площею 18,2 кв. м, І - балкон, загальною площею 1,3 кв. м, ІІ - лоджія, загальною площею 3,5 кв. м, на антресольному поверсі: 7 - житлова, загальною площею 4,0 кв. м, горище: ІІІ - горище, загальною площею 129,0 кв. м, ІV - горище, загальною площею 107,0 кв. м, на АДРЕСА_1 без додаткових актів введення в експлуатацію. 
 
Однак на момент звернення до суду з цим позовом право власності за ОСОБА_3 на підставі зазначеного рішення не зареєстровано.
 
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, дійшов висновку про необхідність визнання за позивачем права власності на квартиру з урахуванням самовільно добудованих горища та антресольного поверху.
 
ОСОБА_5 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, зазначаючи, що він не був стороною в справі, однак є іпотекодержателем квартири № 6 на АДРЕСА_1 згідно із договором іпотеки від 18 грудня 2015 року, укладеним між ним та ОСОБА_11 Вважав, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та законні інтереси, оскільки квартира, власником якої є позивач, включає в себе і частину предмета іпотеки - квартири № 6. 
 
Статтею 13 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи в апеляційному порядку, особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною першою статті 292 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи в апеляційному порядку, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2016 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 грудня 2011 року та призначено справу до розгляду. Відкриваючи апеляційне провадження, суд вважав, що апеляційна скарга подана належною особою та за формою і змістом відповідає вимогам закону.
 
Оскаржуваною ухвалою від 31 жовтня 2016 року апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилив.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 307 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи в апеляційному порядку, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.
 
Частиною першою статті 308 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», визнавши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі недоліки у розгляді справи не вплинули на суть ухваленого рішення, апеляційний суд згідно зі статтею 308 ЦПК України ухвалою відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення без змін і обов'язково наводить у ній мотиви, з яких доводи апеляційної скарги відхиляються. 
 
Разом із тим усупереч вищенаведеним вимогам, відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_5, апеляційний суд доводів його скарги не перевірив, по суті рішення суду першої інстанції на предмет правильного застосування норм матеріального і дотримання процесуального права не переглянув, а дійшов суперечливого висновку про те, що оскаржуваним рішенням не вирішувалося питання про права та обов'язки заявника.
 
Таким чином, апеляційним судом були допущені порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року, що скасована судом касаційної інстанції, втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко   В. І. Журавель
| В. І. Крат
| В. П. Курило