Постанова                                                   
Іменем України
03 квітня 2018 року
м. Київ
справа № 481/459/16-к 
провадження № 51-2438км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника                                       ОСОБА_5 ,
прокурора                                       ОСОБА_6 ,                                             
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 – ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016150270000131, за обвинуваченням             
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Суслени Оргіївського району Республіки Молдова, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК), 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Ухвалено обчислювати строк відбування покарання ОСОБА_7 з 09 березня 2016 року. На підставі частини 5 статті 72 КК ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення зараховано у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи з 09 березня 2016 року та по дату набрання вироком законної сили. Запобіжний захід обраний ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він вчинив злочин за таких обставин.
02 вересня 2015 року рішенням Апеляційного суду Миколаївської області житловий будинок АДРЕСА_2 було визнано спільним майном потерпілої  ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Також за ОСОБА_8 визнано право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.
09 березня 2016 року о 12:00 ОСОБА_8 перебувала у приміщенні вказаного будинку, де проводила ремонтні роботи разом із жителем села ОСОБА_9 . У цей час до приміщення будинку, тримаючи молот у руках, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, увійшов ОСОБА_7 і запропонував допомогти у проведенні ремонтних робіт, на що ОСОБА_9 відмовив. У процесі ремонту у ОСОБА_7 , який продовжував тримати молот у руках, на ґрунті неприязних відносин, що виникли через розподіл спільного майна, виник умисел на вбивство колишньої співмешканки  ОСОБА_8 , яка в цей час перебувала в залі цього будинку.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті потерпілій, ОСОБА_7 умисно завдав удару металевою частиною молота по життєво важливому органу - голові ОСОБА_8 , від якого остання впала на підлогу.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 умисно вдруге ударив металевою частиною молота по обличчю потерпілої, коли остання лежала на підлозі обличчям угору. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_8 втратила свідомість, а прийшовши до тями, встала з підлоги і намагалася вийти з кімнати зали будинку на подвір`я, але від отриманих ушкоджень впала на підлогу у вітальні та знову втратила свідомість.
З метою закінчення реалізації свого злочинного умислу на убивство ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що його умисні дії, а саме завдання ударів металевою частиною молота по її голові призведуть до позбавлення життя потерпілої, відштовхнув ОСОБА_9 , який намагався йому перешкодити й умисно двічі ударив ОСОБА_8 по голові та водночас по правій руці, якою потерпіла, прийшовши до тями, закривала голову.
Своїми умисними діями, які виразились у завданні не менше чотирьох ударів, ОСОБА_7 заподіяв потерпілій ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, які за критерієм тривалості розладу здоров`я належать до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Від цих тілесних ушкоджень потерпіла втратила свідомість і лежала на підлозі нерухомо. Тому ОСОБА_7 був переконаний, що завдані їй тілесні ушкодження є тяжкими та несумісними з життям, і він вчинив усі дії, які вважав необхідними й достатніми для позбавлення її життя, у зв`язку з чим припинив завдавати ударів.
Проте смерть потерпілої ОСОБА_8 не настала з причин, що не залежали від волі ОСОБА_7 .
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишено без зміни.
 
Вимоги, наведені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну вказаних судових рішень шляхом перекваліфікації дій засудженого з частини 2 статті 15, частини 1 статті 115 КК на частину 1 статті 122 КК і призначити покарання відповідно до зазначеної санкції норми кримінального закону.  
Свої вимоги захисник обґрунтовує неправильністю кваліфікації дій його підзахисного з огляду на непідтвердження інкримінованого умислу на позбавлення життя потерпілої, визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень та факту втрати нею свідомості. Крім того, захисник указує на надання переваги одним доказам над іншими, неузгодженість доказів у кримінальному провадженні, тощо, а також убачає необхідність у застосуванні частини 1 статті 17 КК, оскільки засуджений добровільно відмовився від продовження заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень.   
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, який підтримав касаційну скаргу, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, й перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Відповідно до частини 1 статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник указує на неузгодженість доказів у кримінальному провадженні, суперечливість висновків судів, надання переваги одним доказам над іншими, тощо, тобто фактично посилається на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перевірки в касаційному порядку. А тому суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами. 
Крім того, як видно з касаційної скарги, захисник не оспорює та не заперечує таких обставин, як наявність конфлікту між засудженим і потерпілим на ґрунті поділу права власності за рішенням суду,  завдання тілесних ушкоджень потерпілій установленим предметом злочину, спричинення тілесних ушкоджень потерпілій та їх локалізацію і кількість, кола осіб, які перебували на місці події. 
Натомість висновки суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, ґрунтуються на показаннях засудженого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , експерта ОСОБА_19 , на висновку експерта від 20 квітня 2016 року № 231, та на даних протоколів проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_8 .
Із матеріалів кримінального провадження не вбачається порушень вимог кримінального процесуального закону при здобутті доказів, а стороною захисту не спростовано таких доказів.
Встановлена у потерпілої локалізація тілесних ушкоджень та їх кількість відповідає показанням потерпілої та свідка ОСОБА_9 про це, що спростовує відтворений засудженим сценарій перебігу подій, за яким від втрати рівноваги він випустив молот на обличчя потерпілої, котра лежала на підлозі від першого удару, а потім на груди, тощо. 
Відповідно до висновку експертизи по голові потерпілої було завдано не менше чотирьох ударів молотком, і за критерієм тривалості розладу здоров`я ці тілесні ушкодження належать до категорії ушкоджень середньої тяжкості. Під час їх заподіяння потерпіла обличчям догори, а також виключено можливість їх отримання унаслідок падіння на дерев`яну підлогу чи металеву трубу. 
Роз`яснюючи ці висновки, експерт указав на описку назви знаряддя злочину, а також на те, що кількість та локалізація тілесних ушкоджень в їх сукупності є небезпечною для життя.
Саме цей факт небезпеки для життя і є однією з ключових обставин для кваліфікації дій засудженого у конкретному кримінальному провадженні.  
Встановлена кількість та локалізація тілесних ушкоджень обраним знаряддям злочину – молотом, яким засуджений до цього ОСОБА_7 розбивав цегляну стіну, разом із вагою молота й значною силою прикладення, поява сусідки після залишення місця події свідком ОСОБА_9 , котрий попрямував до сільради для виклику швидкої допомоги та правоохоронних органів, виключає твердження захисника про помилковість кваліфікації дій засудженого та відсутності в нього умислу на позбавлення життя потерпілої, якого не було доведено до кінця не з волі ОСОБА_7 . 
Адже особа не може поетапно, з певною періодичністю в часі, завдавати потерпілій молотом чотирьох ударів по життєво важливому органу – голові - з умислом на заподіяння тілесних ушкоджень. При цьому втрата потерпілою свідомості не впливає на умисел засудженого вбити її, хоча експерт припускав, що потерпіла могла втрачати свідомість і не пам`ятати послідовності дій, що також видно і з показань потерпілої.  
Разом із цим, перерва у вчиненні злочину, його зупинення, тимчасова відмова від доведення його до кінця не утворюють добровільної відмови від злочину, оскільки не припиняється загроза, небезпека завдання шкоди об`єкту, який охороняється кримінальним законом. У зв`язку з цим колегія суддів не може встановити спроможність доводів захисника щодо застосування статті 17 КК за наведених обставин.
З огляду на вказану сукупність доказів у кримінальному провадженні колегія суддів має підстави вважати, що у кримінальному провадженні встановлено всі обставини вчинення кримінального правопорушення відповідно до вимог статті 91 КПК й оцінено за правилами статті 95 КПК для беззаперечного висновку про доведеність винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 КК. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення судів першої та апеляційної інстанцій законними і обґрунтованими та не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
ухвалив:
Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
___________________                    _______________________                  ________________________
    ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3