Постанова                                                      
Іменем України
 
28 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 0308/11788/12
 
провадження № 61-47 св 17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач),  Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,     Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач  - публічне акціонерне товариство «БМ Банк»,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Волинькомунпостач», ОСОБА_4, ОСОБА_5,
особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_6,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Волинської області у складі судді Матвійчук Л. В. від 17 листопада 2017 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У липні 2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «БМ Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «БМ Банк»        (далі - ПАТ «БМ Банк») звернулось до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Волинькомунпостач» (далі - ТОВ «Волинькомунпостач»), ОСОБА_4, ОСОБА_5, у якому позивач просив стягнути з боржників: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, заборгованість за кредитними договорами та звернути стягнення на предмет іпотеки, власником якого є ТОВ «Волинькомунпостач».     
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня  2013 року позов ПАТ «БМ Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором від 6 березня 2008 року № 4/33/060308, що виникла за період з 20 вересня 2011 року по 10 липня 2012 року, у розмірі 22 173 грн 84 коп.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором від 6 березня 2008 року № 4/32/060308, що виникла за період з 20 вересня 2011 року по 10 липня 2012 року, у розмірі 21 751 грн       61 коп.
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 6 березня 2008 року № 4/33/060308, укладеним між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_4, та за кредитним договором від 6 березня 2008 року № 4/32/060308, укладеним між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_5, яка у загальному розмірі станом на 10 липня 2012 року складає 2 137 605 грн 47 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, відповідно до договору іпотеки від 6 березня 2008 року, укладеного між ТОВ «БМ Банк» та ТОВ «Волинькомунпостач», а саме: на нерухоме майно - комплекс будівель і споруд, який у цілому складається із: будівлі контори № 1, загальною площею 543,2 кв. м, будівлі складу № 2, загальною площею 379,0 кв. м, будівлі складу № 3, загальною площею 443,0 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 власником якого є ТОВ «Волинькомунпостач».
Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
    
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, у листопаді 2017 року ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що судове рішення стосується його прав та обов'язків.
 
Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 17 листопада 2017 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2013 року у вказаній справі.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскаржуване рішення ухвалено лише щодо позичальників за кредитним договором: ОСОБА_5, ОСОБА_4, та іпотекодавця ТОВ «Волинькомунпостач» без покладення будь-яких обов'язків на ОСОБА_6, який є поручителем та зобов'язався перед банком відповідати за зобов'язаннями позичальника ОСОБА_5, однак позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором до нього не заявлялись, а тому питання щодо відповідальності поручителя за зобов'язаннями позичальника оскаржуваним судовим рішенням не вирішувались, а також не перевірялись обставини припинення поруки відповідно до закону.
Отже, ОСОБА_6 не має передбаченого статтею 292 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) права апеляційного оскарження, оскільки він не брав участі у справі, а суд першої інстанції питання про його права та обов'язки не вирішував.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що рішення суду першої інстанції про стягнення боргу за кредитним договором з боржника стосується його прав та обов'язків, оскільки у разі неналежного виконання своїх зобов'язань боржником банк має право звернутись до суду з позовом до нього як поручителя. Однак суму заборгованості він оспорити не зможе, оскільки вона встановлена преюдиційним судовим рішенням.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
 
Згідно з пунктом 8 частини третьої цієї статті однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року                                      № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
 
Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Апеляційний суд вважав, що оскільки заборгованість стягнута тільки з боржника, то судовим рішення питання про права та обов'язки поручителя  не вирішувалися.
 
З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.
 
Установлено, що ОСОБА_6 є поручителем та зобов'язався перед банком відповідати за зобов'язаннями позичальника ОСОБА_5
 
Згідно з частинами першою, другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Сторона, в якої за рішенням суду виникне право заявити вимогу до третьої особи або до якої у такому випадку може заявити вимогу сама третя особа, зобов'язана повідомити суд про цю третю особу (частина перша статті 36 ЦПК України 2004 року).
 
Колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги про те, що у разі невиконання боржником рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, кредитор може звернутися з вимогою до поручителя. 
 
У такому випадку, у разі неоскарження рішення суду у цій справі, поручитель буде позбавлений можливості оспорити суму заборгованості за кредитним договором, оскільки така сума встановлена преюдиційним судовим рішенням.
 
Отже, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність у ОСОБА_6  права апеляційного оскарження судового рішення на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов'язки, є передчасним та суперечить статті 129 Конституції України й статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи).
 
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
 
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, а справу передати на розгляд суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.
 
Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 17 листопада 2017 року скасувати, справу передати на розгляд суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Є. В. Синельников       С. Ф. Хопта      Ю. В. Черняк