Постанова
Іменем України
6 лютого 2018 року 
м. Київ
справа № 761/39580/15-ц
провадження № 61-1384 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого -    Стрільчука В. А.,
суддів:                 Карпенко С. О.,
                             Кузнєцова В.О.,
                             Олійник А.С. (суддя-доповідач),
                             Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_4,
відповідач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник відповідачаСокуренко Н. В.,
третя особа ОСОБА_6,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі судді Прокопчук Н. О. від 11 серпня 2016 року, 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору поруки припиненим.
 
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 
від 2 березня 2016 року позов задоволено. Визнано договір поруки 
від 23 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та                                     ПАТ КБ «ПриватБанк», припиненим з 18 липня 2015 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 
2016 року заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року залишено без задоволення.
 
Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 7 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року залишено без руху.
 
Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV).
 
Ухвала судді апеляційного суду мотивована тим, що заява ПАТ КБ «ПриватБанк» про поновлення строку на апеляційне оскарження не містить даних про неможливість представника банку звернутися до суду з апеляційною скаргою в межах строку, визначеного статтею 294 ЦПК України. Згідно журналу судового засідання представник ПАТ КБ «ПриватБанк» брала участь у розгляді заяви про перегляд заочного рішення суду, їй було відомо про дату і час проголошення вступної та резолютивної частини ухвали суду. Посилання представника банку на отримання копії повного тексту ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду лише 13 червня 2016 року, як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд визнав неповажними, з тих підстав що банк був обізнаний з ухваленням судом оскаржуваного заочного рішення, а в матеріалах справи відсутні відомості, що відповідач звертався до суду із заявами про видачу копії судового рішення до 13 червня 2016 року та ці заяви не були розглянуті, чи представнику банку було відмовлено у видачі копії повного тексту ухвали.
 
31 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із касаційною скаргою, у якій просить ухвалу судді Апеляційного суду 
м. Києва від 11 серпня 2016 року скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
16 вересня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
 
13 квітня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до вимог статті 222 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання. Копію ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслано не було. Не отримавши копію зазначеної ухвали суду першої інстанції, банк не був ознайомлений з її змістом, а тому неможливо було визначити доцільність апеляційного оскарження заочного рішення суду. Копію ухвали суду про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення від 16 травня 2016 року представник банку отримав лише 13 червня 2016 року, а 15 червня 2016 року банк подав апеляційну скаргу на заочне рішення суду.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судом встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір поруки від 23 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк», припиненим з 18 липня 2015 року. 
 
5 квітня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із заявою про перегляд зазначеного заочного рішення суду першої інстанції.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 
2016 року заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року залишено без задоволення.
 
Згідно журналу судового засідання 16 травня 2016 року під час розгляду заяви банку про перегляд заочного рішення були присутні представник банку та представник позивача, однак при оголошенні ухвали суду сторони були відсутні (а.с. 63-64).
 
9 червня 2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Огієнко А. А. звернулась до суду першої інстанції із заявою про видачу копії ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року, яку отримала 13 червня 2016 року (а.с. 69, 71).
 
15 червня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року (а.с. 74-80).
 
Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 7 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без руху та роз'яснено, що заявник має право протягом тридцяти днів з моменту отримання копії ухвали подати до суду апеляційної інстанції заяву про поновлення строку апеляційного оскарження із зазначенням інших підстав для його поновлення та надати докази на підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку.
 
На виконання вимог зазначеної ухвали, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду апеляційної інстанції заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення суду, у якому представник банку зазначив, що копію ухвали суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення представник банку отримала лише 13 червня 2016 року, що утруднило подання апеляційної скарги в строк, передбачений ЦПК України.
 
Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV), оскільки вказані заявником підстави для поновлення строку апеляційного оскарження визнані неповажними.
 
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
 
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
 
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
 
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
 
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
 
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
 
У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справа «Рябих проти Росії» п. 46 рішення).
 
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа "Олександр Шевченко проти України" 26 квітня 2007 року, справа"Трух проти України" від 14 жовтня 2003 року).
 
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 справа "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року).
 
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року).
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
 
У статті 2 ЦПК України закріплено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Відповідно до частин першої, сьомої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.
 
Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.
 
Відповідно до частини третьої статті 231 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
 
Згідно із частиною першою статті 218 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошуються негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Головуючий роз'яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення суд повідомляє, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 222 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді.
 
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.
 
З журналу судового засідання вбачається, що 16 травня 2016 року у судовому засіданні були присутні представник заявника, представник позивача, проте під час оголошення ухвали суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви банку про перегляд заочного рішення суду сторони були відсутні (а.с. 64).
 
Строк на апеляційне оскарження заочного рішення суду закінчився 
26 травня 2016 року.
 
Копію ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 
2016 року банк отримав лише 13 червня 2016 року (а.с. 71).
 
Таким чином, копію ухвали суду першої інстанції від 16 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» отримано поза межами строку на апеляційне оскарження, встановленого частиною першою статті 294 ЦПК України.
 
Апеляційну скаргу подано 15 червня 2016 року.
 
Системний аналіз положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 222, 294 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) дає підстави дійти висновку, що в разі, якщо недотримання строків апеляційного оскарження було зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, зокрема, особі не надіслана протягом строку на апеляційне оскарження копії ухвали суду першої інстанції, то ця обставина може бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження за заявою особи, яка оскаржує судове рішення.
 
За частиною третьою статті 297 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.
 
Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
 
За положеннями частини першої статті 294 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
 
Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини сторона, яка бере участь у справі у розумні інтервали часу зобов'язана цікавитися провадженням у її справі, добре користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки, апеляційний суд не взяв до уваги відсутність сторін у судовому засіданні під час проголошення судового рішення і відповідні наслідки такої відсутності, визначенні статтями 222, 294 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV).
 
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що під час проголошення рішення сторони не були присутні у судовому засіданні, не з'ясував, чи виконав суд першої інстанції вимоги статті 222 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV), чи поновлення строку на апеляційне оскарження із вказаних підстав особою, яка подала апеляційну скаргу, буде виправданим з урахуванням принципу res judicata (принцип юридичної  визначеності).Тому апеляційний суд дійшов передчасного висновку щодо відмови у відкритті апеляційного провадження.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має правоскасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
За таких обставин колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку, що ухвалу суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, а саме: вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.
 
Ухвалу судді Апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                            В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                     С. О. Карпенко
                                                                                      В.О. Кузнєцов 
                                                                                      А.С. Олійник 
                                                                                      Г.І. Усик