ПОСТАНОВА
Іменем України

24 квітня 2018 року 
Київ
справа №826/15507/16
касаційне провадження №К/9901/36002/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.04.2017 (суддя Огурцов О.П.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2017 (головуючий суддя - Ганечко О.М., судді: Коротких А.Ю., Літвіна Н.М.) у справі №826/15507/16 за позовом Фізичної особи-підприємця Бауліна Олександра Юрійовича до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець Баулін Олександр Юрійович звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкової вимоги від 16.09.2016 № 17348-17 та рішення від 16.09.2016 № 17348-17 про опис майна у податкову заставу.
Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 14.04.2017 адміністративний позов задовольнив повністю. 
Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 04.07.2017 залишив постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.04.2017 без змін. 
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві оскаржила їх в касаційному порядку. 
В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.04.2017, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2017 та прийняти нове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування своїх вимог Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме:  статті 129 Конституції України, статей 11, 86, 159, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях). 
Зокрема, наголошує на законності скерування на адресу позивача спірної податкової вимоги та прийняття рішення про опис майна у податкову заставу. 
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05.04.2016 Фізичною особою-підприємцем Бауліним Олександром Юрійовичем подано до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», з яким укладено договір від 06.05.2015 №26009001030900 банківського рахунку фізичної особи-підприємця, платіжне доручення № 2 на суму 38200,00 грн. з призначенням платежу «єдиний податок на підприємницьку діяльність з фізичної особи за перший квартал 2016 року». 
Вказаний платіжний документ прийнято банком, але не виконано.
У зв'язку з цим контролюючим органом 16.09.2016 сформовано  податкову вимогу № 17348-17, якою повідомлено позивача, що станом на 15.09.2016 сума податкового боргу платника податків за узгодженими грошовими зобов'язаннями становить 34220,75 грн., а також прийнято рішення № 17348-17 про опис майна Фізичної особи-підприємця Бауліна Олександра Юрійовича в податкову заставу.
Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Пунктом 295.3 статті 295 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.
Згідно з підпунктом 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя). 
За правилами пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк. 
Пунктом 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що переказом коштів є рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. 
Відповідно до пункту 1.15 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ініціатор це особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу.
Згідно з пунктом 22.4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним для платника з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника. 
Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.
Пунктом 1.29 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що проведення переказу коштів є обов'язковою функцією, що має виконувати платіжна система. 
Згідно з пунктом 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. 
Відповідальність банків при здійсненні переказу визначається положеннями статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якою передбачено право отримувача на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.
За правилами пункту 129.6 статті 129 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), з вини банку такий банк сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів (обов'язкових платежів) до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції. 
Наведені законодавчі приписи дають підстави для висновку про те, що конституційний обов'язок платника зі сплати податків слід вважати виконаним з дати подання до обслуговуючого банку платіжного доручення на перерахування до бюджету грошових коштів з рахунку платника в банку за наявності в нього достатнього грошового залишку на день платежу.
При цьому платник не несе відповідальності за дії банківських та кредитних установ, які беруть участь у багатостадійному процесі сплати та перерахування податків до бюджету.
Тобто за наявності в платника відповідних доказів, що підтверджують виконання усіх передбачених законодавством умов для визнання його добросовісним платником, обов'язок зі сплати відповідної суми податкового (грошового) зобов'язання слід визнати виконаним, незалежно від фактичного зарахування платежу до бюджетної системи України.
У справі, що розглядається, суди встановили наявність достатнього залишку коштів на рахунку Фізичної особи-підприємця Бауліна Олександра Юрійовича в день подання до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» платіжного доручення від 05.04.2016 № 2, а тому їх висновок про безпідставність покладення на нього відповідальності за ненадходженням до бюджету суми єдиного податку в розмірі 38200,00 грн. ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права. 
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін. 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.04.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2017 у справі № 826/15507/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                       Т.М. Шипуліна

                                                                                                    Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                В.В. Хохуляк