Постанова 
Іменем  України
 
04 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 147/388/17-ц  
 
провадження № 61-8755 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,           Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3; 
представник позивача - ОСОБА_4; 
відповідач - державне підприємство «Тростянецький спиртовий завод»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області у складі судді Волошина І. А. від 07 листопада     2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б., Стадника І. М., від 26 грудня 2017 року, 
В С Т А Н О В И В :
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» (далі - ДП Тростянецький спиртовий завод») про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Позовна заява мотивована тим, що з 1 липня 2015 року по 30 вересня     2015 року він працював за строковим трудовим договором провідним інженером з охорони праці у ДП «Тростянецький спиртовий завод».               1 жовтня 2015 року його було прийнято на цю ж посаду в підприємстві та      5 жовтня 2015 року звільнено за угодою сторін. На день звільнення з роботи підприємством була нарахована, проте не виплачена заробітна плата             у розмірі 5 976 грн 71 коп., у тому числі компенсація за невикористану відпустку у розмірі 833 грн 16 коп., за відрядження у розмірі 455 грн 15 коп. Зазначав, що на час звернення з позовом до суду фактичний розрахунок із ним проведений не був, а тому згідно статті 117 КЗпП України підприємство повинно виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вважав, що оскільки він працював на підприємстві      у два періоди (з 1 липня 2015 року по 30 вересня 2015 року та з 1 жовтня 2015 року по 5 жовтня 2015 року), за кожним з яких за відповідачем рахується заборгованість по заробітній платі, то розмір середнього заробітку також повинен розраховуватися за два періоди.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд: стягнути з ДП «Тростянецький спиртовий завод» невиплачену заробітну плату у розмірі 5 976 грн 71 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку      по день ухвалення рішення суду у розмірі 124 623 грн 79 коп., виходячи         із середньоденної заробітної плати за період з 1 липня 2015 року по              30 вересня 2015 року - 118 грн 70 коп., та 196 грн 70 коп. - за період             з 1 жовтня 2015 року по 5 жовтня 2015 року; допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення всієї суми заборгованості по заробітній платі та компенсації.
Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області                               від 7 листопада 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Тростянецький спиртовий завод» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 60 509 грн      04 коп. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем при звільненні позивача не було проведено повного розрахунку за період його роботи з липня 2015 року по жовтень 2015 року у розмірі 5 976 грн 71 коп., що є підставою для виплати середнього заробітку згідно статті 117 КЗпП України. Разом з тим здійснений позивачем розрахунок середнього заробітку за два періоди робити є невірним та призводить до подвійного стягнення за один і той самий період. Врахувавши дату фактичного розрахунку з позивачем, яке було здійснено відповідачем під час розгляду справи, суд стягнув суму компенсації за 402 робочих дні. 
Постановою апеляційного суду Вінницької області від 26 грудня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ДП «Тростянецький спиртовий завод» задоволено частково. Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 7 листопада 2017 року в частині задоволених позовних вимог скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ДП «Тростянецький спиртовий завод» на користь ОСОБА_3середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі              52 079 грн 10 коп. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Скасовуючи в частині рішення суду першої інстанції та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що переуклавши строковий трудовий договір, то в силу частини другої статті 39-1 КЗпП України такий договір вважається укладеним на невизначений строк. Районний суд вірно визначив період, за який необхідно здійснювати виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 6 жовтня 2015 року по 15 травня 2017 року, та     кількість робочих днів, проте допустився помилки при визначенні       розміру середньоденного заробітку, обчисливши його за вересень-жовтень       2015 року, тоді як необхідно було за серпень-вересень 2015 року. 
У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині розміру середнього заробітку змінити, стягнувши на його користь середній заробіток відповідно до його розрахунку. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли      до помилкового висновку про те, що періоди його трудових відносин              з відповідачем, а саме з 1 липня 2015 року по 30 вересня 2015 року та                 з 1 жовтня 2015 року по 5 жовтня 2015 року необхідно враховувати при стягненні середнього заробітку як один, оскільки невірно вважали, що прийнявши його на роботу 1 жовтня 2015 року, сторони таким чином переуклали строковий трудовий договір від 1 липня 2015 року, а тому він вважається таким, що укладений на невизначений строк, так як це суперечить змісту статті 39-1 КЗпП України. Його було звільнено 30 вересня 2015 року саме у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору,       про що внесено запис у трудову книжку, а тому прийняття його на роботу      1 жовтня 2015 року не може вважатися продовженням дії трудового договору на невизначений строк. Суди вірно встановили, що з липня        2015 року по 15 травня 2017 року (день фактичного розрахунку) підприємство не виплачувало належних йому сум при звільненні, проте витлумачивши строк дії трудових відносин як один період, таким чином зменшили суми відшкодування у порушення вимог статті 117 КЗпП України. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає. 
Судом установлено, щона підставі наказу № 32-к від 1 липня 2015 року ОСОБА_3 було прийнято на посаду провідного інженера з охорони праці у ДП «Тростянецький спиртовий завод»та 30 вересня 2015 року було звільнено з цієї посади у зв'язку із закінченням строку дії строкового трудового договору.
1 жовтня 2015 року ОСОБА_3 було прийнято в ДП «Тростянецький спиртовий завод» на посаду провідного інженера з охорони праці на підставі наказу № 113-к від 30 вересня 2015 року та 5 жовтня 2015 року звільнено за угодою сторін.
Згідно довідкою ДП «Тростянецький спиртовий завод» від 31 березня      2016 року № 41 перед позивачем рахується заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 5 976 грн 71 коп.
15 травня 2017 року ДП «Тростянецький спиртовий завод» перерахувало ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати у розмірі 5 976 грн 71 коп.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ДП «Тростянецький спиртовий завод» на користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.
Разом з тим колегія суддів вважає, що апеляційний суд передчасно дійшов висновку про те, що між сторонами переукладався строковий трудовий договір і він вважається укладеним на невизначений строк. 
Частиною другою статті 23 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. 
Згідно частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові догори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. 
Так, ОСОБА_3 було звільнено 30 вересня 2015 року у зв'язку із закінченням строку дії строкового трудового договору, про що було внесено запис до його трудової книжки. А 1 жовтня 2015 року позивача було прийнято на роботу до ДП «Тростянецький спиртовий завод» на посаду провідного інженера з охорони праці та 5 жовтня 2015 року звільнено за угодою сторін. 
У зв'язку з наведеним для визначення трудових правовідносин сторін як таких, що укладені на невизначений строк, а це потягне за собою порядок обчислення стягнутих згідно статті 117 КЗпП України сум, суду слід з'ясувати, як саме оформлялися трудові відносини між сторонами, а саме чи тривали фактичні трудові відносини, чи жодна із сторін не вимагала їх припинення, чи було переукладено договори, чи укладалися незалежно один від одного і, як наслідок, саме так відбулась процедура звільнення позивача з роботи.
У зв'язку з цим висновок суду про те, що періоди трудових відносин ОСОБА_3 з відповідачем, а саме з 1 липня 2015 року по 30 вересня   2015 року та з 1 жовтня 2015 року по 5 жовтня 2015 року необхідно враховувати при стягненні середнього заробітку як один, так як прийнявши позивача на роботу 1 жовтня 2015 року, сторони таким чином переуклали строковий трудовий договір від 1 липня 2015 року, а тому він вважається таким, що укладений на невизначений строк, є передчасним.
У залежності від встановлених фактичних обставин, у тому числі у разі доведення укладання двох окремих договорів, суду слід з'ясувати заборгованість по заробітній платі по кожному трудовому договору і вірно застосувати розрахунки середнього заробітку згідно Порядку обчисленні середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. 
У зв'язку з наведеним оскаржувану постанову апеляційного суду не можна вважати законною й обґрунтованою.
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий     розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Постанову апеляційного суду Вінницької області від 26 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
 
Б. І. Гулько
 
С. Ф. Хопта
 
Ю. В. Черняк