ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/581/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 (Ткаченко Б.О., Мартюк А.І., Зеленін В.О.) та рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2017 (Мельник В.І.) у справі №910/581/17
за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" про стягнення заборгованості 716909,14 грн
ВСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (далі - Позивач) звернулося з позовом до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості 716 909,14 грн за договором №123/USE-12.1-308-Д/Г-08 від 27.11.2008 про забезпечення надання гарантії.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Відповідач порушив умови виконання договору гарантії, через що перед Позивачем станом на 29.12.2016 виникло боргове зобов'язання на загальну суму 716 909,14 грн, яке складається з заборгованості в сумі 189770,22 грн за надання та обслуговування контргарантії, 514412,07 грн за комісійними інших банків за обслуговування гарантії, 498,70 грн пені та 12228,15 грн 3  % річних.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.04.2017 позов задоволено. Рішення суду мотивоване тим, що предметом позову є стягнення з Відповідача заборгованості зі сплати комісійної винагороди за обслуговування гарантії відповідно до укладеного сторонами договору про забезпечення надання гарантії №  123/USE-12.1-308-Д/Г-08 і саме обставини й підстави виникнення/погашення, наявності/відсутності такої заборгованості підлягають з'ясуванню при вирішенні такого спору, а оскільки матеріалами справи доведено наявність у Відповідача заборгованості за надання та обслуговування контргарантії та заборгованість за комісійними інших банків за обслуговування гарантії і Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", "Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах", затвердженим постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004 та іншими законодавчими актами не передбачено припинення зобов'язання сторін за договором банківської гарантії у разі віднесення фінансової установи до категорії неплатоспроможних, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2017 залишено без змін з тих же підстав.
Відповідачі подав касаційну скаргу на постанову та рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
В касаційній скарзі Відповідач не погоджується з мотивами, наведеними в оскаржуваних судових рішеннях з тих підстав, що господарськими судами попередніх інстанцій порушено норми частини 3 статті 35, статті 43 ГПК України, статей 560, 563, 567 ЦК України, не застосовано статті 2, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пункт 2 частини 2, частину 3 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що призвело до незаконного стягнення з Відповідача 189770,22 грн як плати за надання та обслуговування контргарантії; судами попередніх інстанцій порушено норми статей 43, 82 ГПК України, не застосовано норми частини 3 статті 46, статті 45, 48, 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що призвело до незаконного стягнення з Відповідача 514412,07 грн заборгованості за комісійними інших банків; судами не застосовано статті 212, 512-519, 606 ЦК України, статтю 23 Закону України "Про заставу", статтю 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", що призвело до прийняття незаконного рішення; оскільки в діях Відповідача відсутній склад господарського правопорушення, тому до Відповідача не підлягають застосуванню господарські санкції у вигляді пені та 3% річних.
Позивачем 23.03.2018 (штемпель поштового відділення на конверті) до Верховного Суду подано відзив на касаційну скаргу.
Частиною 1 статті 295 ГПК України визначено, що учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 15.02.2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Відповідача та надано Позивачу строк для подання до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу до 06.03.2018.
Оскільки відзив на касаційну скаргу Позивачем подано поза межами строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження без обґрунтування поважності пропуску такого строку, тому відзив суд залишає без розгляду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що між Позивачем (Гарант) та Відповідачем (Принципал) 27.11.2008 укладено договір про забезпечення надання гарантії №  123/USE-12.1-308-Д/Г-08, за умовами якого (з урахуванням договорів про внесення змін до договору) Гарант за дорученням Принципала забезпечує випуск банком, зареєстрованим в Таїланді ("Банк бенефіціара") гарантії виконання на суму 1 176 074,77 доларів США на користь Королівського ВМФ Таїланду (Бенефіціар) для забезпечення укладання контракту № АРС 1/2008.
Відповідно до пункту 1.2 договору, для забезпечення випуску гарантії Банком бенефіціара Гарант випускає Контргарантію на користь банку Commerzbank AG, Франкфурт-на-Майні, Німеччина ("Банк-кореспондент") та розміщує свої власні кошти в сумі 1 176 074,77 доларів США на рахунку покриття в Банку-кореспонденті для забезпечення подальшого випуску гарантії Банком бенефіціара на користь Бенефіціара.
Згідно з пунктом 1.3 договору кошти на рахунку покриття будуть в Банку-кореспонденті розміщені на період дії контргарантії до отримання Гарантом повідомлення про його звільнення від зобов'язань по контргарантії та повернення коштів, після чого Гарант звільнить Принципала від зобов'язань по цьому договору.
Пунктом 1.4 договору визначено, що гарантія надається на строк до 28.02.2015, але в будь-якому випадку до повного звільнення від зобов'язань за гарантією. Контргарантія надається на строк до 28.03.2015, але в будь-якому випадку до повного звільнення від зобов'язань за контргарантією. Строк дії цього договору до 11.04.2015, але в будь-якому випадку до повного звільнення від зобов'язань за договором.
Відповідно до пункту 1.7 договору Принципал сплачує Гаранту комісію за надання та обслуговування контргарантії згідно з тарифами Гаранта, зокрема: за надання та обслуговування контргарантії на умовах покриття коштами клієнта - 0,2% від суми контргарантії за квартал або його частину, мін. 200,00 доларів США; за оформлення договору про забезпечення надання гарантії 70,00 доларів США; комісійні інших банків (у разі виникнення).
Згідно з пунктом 2.1.1 договору Принципал зобов'язується сплачувати комісію за надання послуги згідно з пунктом 1.7 цього договору протягом 3-х банківських днів з дати отримання повідомлення від Гаранта (щоквартально) у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату оплати.
Принципал зобов'язується відшкодовувати всі витрати інших банків, що виникли під час обслуговування гарантії, протягом 3-х банківських днів з дати отримання повідомлення від Гаранта про сплату таких витрат (пункт 2.1.3 договору).
Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій встановлено належне виконання Позивачем своїх зобов'язань за договором №  123/USE-12.1-308-Д/Г-08, що Відповідачем не заперечується, проте Відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання за договором, внаслідок чого заборгованість Відповідача за період з 02.06.2016 по 01.03.2017 за надання та обслуговування контргарантії становить 189 770,22 грн, а заборгованість за комісійними інших банків за обслуговування гарантії за період з 03.06.2016 по 02.03.2017 становить 514 412,07грн.
Судом першої інстанції з'ясовано та підтверджено апеляційним господарським судом, що Позивачем надсилались Відповідачу вимоги з розрахунком комісійної винагороди за обслуговування контргарантії та вимоги про сплату комісійних інших банків за обслуговування гарантії, проте зазначені вимоги залишені Відповідачем без належного реагування.
Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (статті 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (стаття 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (стаття 525 ЦК України).
Гарантія є одним із видів забезпечення виконання зобов'язань. Так, статтею 560 ЦК України визначено, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку.
Відповідно до статті 561 ЦК України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.
Статтею 568 ЦК України передбачено, що зобов'язання гаранта перед кредитором припиняється у разі: 1) сплати кредиторові суми, на яку видано гарантію; 2) закінчення строку дії гарантії; 3) відмови кредитора від своїх прав за гарантією шляхом повернення її гарантові або шляхом подання гаранту письмової заяви про звільнення його від обов'язків за гарантією.
Судами попередніх інстанцій, з урахуванням умов пункту 1.4 договору, не встановлено обставин щодо звільнення Позивача від зобов'язань за контргарантією або закінчення строку дії договору.
У зв'язку з викладеним, господарські суди попередніх інстанцій з урахуванням вимог статей 193, 200 ГК України, статей 526, 530, 560, 561, 563, 565, 568 ЦК України, вимог "Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах", затвердженого постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004, а також умов укладеного сторонами договору, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Відповідача за договором №123/USE-12.1-308-Д/Г-08 про забезпечення надання гарантії від 27.11.2008 заборгованості в сумі 189770,22 грн за надання та обслуговування контргарантії, заборгованості в сумі 514412,07 грн за комісійними інших банків за обслуговування гарантії, 498,70 грн пені та 12228,15 грн 3 % річних.
При цьому, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили посилання Відповідача про відсутність у нього обов'язку по сплаті комісій за надання та обслуговування гарантії у зв'язку із запровадженням у Позивача тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації, оскільки ані Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ані "Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах", ані іншими законодавчими актами не передбачено припинення зобов'язання сторін за договором банківської гарантії у разі віднесення фінансової установи до категорії неплатоспроможних.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що судами попередніх інстанцій повно та всебічно досліджено фактичні обставини справи, здійснено перевірку наявних доказів з урахуванням визначених меж позовних вимог та правильно застосовано законодавство під час розгляду справи.
Посилання Відповідача в касаційній скарзі на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм частини 3 статті 35, статті 43, статті 82 ГПК України, статей 560, 563, 567 ЦК України та безпідставне не застосування статей 2, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пункту 2 частини 2, частину 3 статті 46, статті 45, 48, 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", колегією суддів відхиляється з огляду на те, що наведені норми Законів України "Про банки і банківську діяльність" та "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не підлягають застосуванню у даних правовідносинах, а посилання на порушення судами статей 35, 43, 82 ГПК України є помилковим, оскільки посилання судів на обставини, встановлені у справах № 910/18081/15 та № 910/13112/16 не є остаточно визначальними у даній справі тоді, як судами здійснювалась оцінка всіх матеріалів справи в сукупності та досліджувались всі докази, надані учасниками процесу в матеріали справи.
Доводи скаржника, що судами не застосовано статті 212, 512-519, 606 ЦК України, статтю 23 Закону України "Про заставу", статтю 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", що призвело до прийняття незаконного рішення, колегією суддів відхиляються, оскільки в межі розгляду даної справи не входили обставини, розгляд яких потребував би застосування статей 212, 512-519, 606 ЦК України, статтю 23 Закону України "Про заставу", статтю 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".
Твердження скаржника касаційної скарги, що оскільки в діях Відповідача відсутній склад господарського правопорушення, тому до Відповідача не підлягають застосуванню господарські санкції у вигляді пені та 3% річних, відхиляються як безпідставні, оскільки нарахування зазначених санкцій, в даному випадку, визнано судами попередніх інстанцій обґрунтованими з огляду на обставини, встановлені в межах даного позову і колегія суддів з цим погодилась.
Запровадження в банку ліквідаційної процедури та відкликання банківської ліцензії не звільняє боржника від виконання перед гарантом зобов'язань за договором про забезпечення надання гарантії, оскільки судами не встановлено підстав, з якими закон або договір пов'язують припинення цих зобов'язань.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої та постанови апеляційного господарських судів, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України (в редакції після 15.12.2017) покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" залишити без задоволення. 
2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2017 у справі №910/581/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Суховий В.Г.
Судді                                                                                          Берднік І.С.
                                                                                                    Міщенко І.С.