Постанова
Іменем України 

20 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 156/4/16-ц
 
провадження № 61-3276зпв18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі :
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф.,    Черняк Ю. В., 
 
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, за заявою публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» про перегляд Верховним Судом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у складі колегії суддів: Кадєтової О. В., Карпенко С. О.,           Кузнєцова В. О., від 09 березня 2017 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» » (далі - ПАТ «АК «Богдан Моторс») про відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з липня 1978 року по серпень 1984 року він працював на Луцькому автомобільному заводі, правонаступником якого є ПАТ «АК «Богдан Моторс», на посаді електромонтажника. 
Під час виконання трудових обов'язків 10 жовтня 1978 року з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав ушкодження пальців лівої руки. 14 березня 2013 року висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) йому було встановлено 20 % втрати професійної працездатності довічно. 
Посилаючись на те, що внаслідок вказаного нещасного випадку на виробництві йому було встановлено стійку втрату професійної працездатності, а отримана травма завдала йому моральні страждання, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 100 тис. грн моральної шкоди. 
Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 10 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «АК «Богдан Моторс» на користь ОСОБА_3 20 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішенням апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2016 року рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 10 березня 2016 року змінено, стягнуто з ПАТ «АК «Богдан Моторс» на користь         ОСОБА_3 10 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 10 березня 2016 року, у незміненій апеляційним судом частині, та рішення апеляційного суду Волинської області від 25 квітня                         2016 року залишено без змін.
У серпні 2017 року ПАТ «АК «Богдан Моторс» звернулось до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року. 
Ухвалою судді Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року було відкрито провадження у справі за вищезазначеною заявою, витребувано матеріали справи та здійснено підготовчі дії відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 360-1 ЦПК України.
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.
24 січня 2018 року матеріали справи за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «АК «Богдан Моторс» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2018 року справу призначено до розгляду.
У поданій заяві про перегляд судового рішення ПАТ «АК «Богдан Моторс» посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції (Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ) одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме   статей 23, 268 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України. 
На обґрунтування заяви ПАТ «АК «Богдан Моторс» надало ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року (касаційне провадження № 6-18297св16, справа       № 161/4030/16-ц).  
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в заяві доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 353 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
За змістом пункту 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.
Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що  ОСОБА_3 з липня 1978 року по серпень 1984 року працював електромонтажником на Луцькому автомобільному заводі, правонаступником якого є ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» (а.с. 5-7). 
10 жовтня 1978 року під час виконання трудових обов'язків на підприємстві з ОСОБА_3 трапився нещасний випадок, у результаті якого, останній отримав травму пальців лівої руки, про що було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 12 жовтня 1978 року (а.с. 3-4). 
Із акту форми Н-1 від 12 жовтня 1978 року слідує, що причинами нещасного випадку, що стався з ОСОБА_3 є відсутність огорожі небезпечної зони гилятинних ножиць у момент роботи, порушення правил техніки безпеки при роботі із ножицями, недосконалість технології.
14 березня 2013 року Нововолинською міжрайонною МСЕК ОСОБА_3 було встановлено 20 % втрати професійної працездатності (а.с.8). 
Постановою про взяття на облік потерпілого на виробництві та реєстрацію страхового випадку від 19 квітня 2013 року № 0310/1280/1280/1 позивача було взято на облік у Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та призначено страхові виплати (а.с. 10). 
Вперше ОСОБА_3 звернувся до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань 03 квітня 2013 року. Після встановлення втрати професійної працездатності відшкодування страхових виплат ОСОБА_3 було встановлено у розмірі    560 грн, також одночасно було виплачено одноразову допомогу у розмірі     50 тис. грн. Відповідно до протоколу № 9 засідання комісії з питань вирішення спорів при управлінні виконавчої дирекції Фонду у Волинській області від 16 травня 2013 року розмір одноразової допомоги було зменшено на 10 % у зв'язку із виною ОСОБА_3 у трудовому каліцтві. 
Ураховуючи викладене, суди дійшли висновку, що ушкодженням здоров'я, яке отримав ОСОБА_3 під час виконання трудових обов'язків, йому було заподіяно моральні та фізичні страждання, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а право ОСОБА_3 на виплату компенсації за завдану моральну шкоду виникло з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності згідно висновку МСЕК.
З урахуванням зазначеного, суд в ухвалі від 09 березня 2017 року, посилаючись на положення статті 237-1 КЗпП України, встановив наявність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.
У наданій для порівняння ухвалі від 17 травня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, за аналогічних обставин, не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, виходячи з того, що суди не звернули увагу на те, що стаття 237-1КЗпП України набрала чинності 24 грудня 1999 року, тобто після отримання травми позивачем (1990 рік). Враховуючи те, що моральна шкода заподіяна до 08 червня 1993 року, коли в України не існувало нормативних актів про відшкодування моральної шкоди, то позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі. Крім того, станом на момент виникнення спірних правовідносин до відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, застосовувались загальні строки позовної давності (3 роки). Оскільки інститут позовної давності є нормою матеріального, а не процесуального права, то наслідки пропущення строків позовної давності мають застосовуватись згідно з нормами ЦК УРСР 1963 року незалежно від заяви сторони у справі про застосування таких наслідків. 
Посилаючись на викладене, суд касаційної інстанції в ухвалі від 17 травня 2107 року дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій не застосували норми матеріального права, які підлягали застосуванню, порушили норми ЦПК України, не врахували, що травма заподіяна позивачу сталася у січні 1990 року, у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, та дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 23, 268 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України.
Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції зазначених норм матеріального права колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходить з такого. 
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.  
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. 
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Щодо застосування до спірних правовідносин норм ЦК України та КЗпП України, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходить з такого. 
Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. 
З аналізу вищенаведених цивільно-правових норм слід дійти висновку про те, що працівник, якому заподіяно шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, має право вимагати від фізичної або юридичної особи, яка її завдала, відшкодування заробітку (доходу), втраченого ним унаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1-1-4, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно з роз'ясненнями, даними у пункті 13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, відповідно до статті    237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 10 жовтня 1978 року  з позивачем стався нещасний випадок, у зв'язку із чим висновком МСЕК    від 14 березня 2013 року йому встановлено 20 % втрати професійної працездатності.
З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, виходячи з того, що на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, тобто з 14 березня 2013 року, діяла норма статті 237-1 КЗпП України, на підставі якої моральна шкода повинна бути відшкодована працівнику роботодавцем. 
Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та вимогам норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Оскільки Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі, про перегляд якої подана заява, правильно застосував статті 23, 268 ЦК України та статті 173, 237-1 КЗпП України, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви ПАТ «Богдан Моторс» про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року.
Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, пунктом 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у реакції Закону України       від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В :
 
У задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня    2017 року відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді | О. В. Білоконь
| Є. В. Синельников
| С. Ф. Хопта
| Ю. В.Черняк