ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року 
м. Київ

Справа №  923/485/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Львова Б.Ю. (головуючий), Булгакової І.В. і Селіваненка В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу державного підприємства "Укрриба" (далі - Державне підприємство) 
на рішення господарського суду Херсонської області від 14.08.2017 (суддя Литвинова  В.В.) 
та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 (колегія суддів: Туренко В.Б. (головуючий), судді Будішевська Л.О., Таран С.В.) 
за позовом Державного підприємства 
до приватного підприємства "Вікторія-Азов" (далі - Приватне підприємство),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - регіональне відділення Фонду державного майна України по Херсонській області, Автономній республіці Крим та місту Севастополь (далі - Регіональне відділення ФДМУ),
про стягнення 75 914,61 грн. заборгованості за фактичне користування державним майном,

ВСТАНОВИВ:
Державне підприємство звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до Приватного підприємства про застосування наслідків недійсності додаткової угоди від 03.03.2016 до договору зберігання державного майна від 01.03.2016 № 5/16 та зобов'язання відповідача відшкодувати позивачу кошти за фактичне користування державним нерухомим майном за цінами, які існують на момент відшкодування, у розмірі 75 914,61 грн.
Позов обґрунтовано тим, що названу додаткову угоду визнано удаваним правочином, вчиненим з метою приховання договору оренди. В результаті визнання її недійсною в судовому порядку наявні підстави для застосуванням наслідків недійсності правочину, встановлених статтею 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за фактичне користування державним нерухомим майном протягом 3-х місяців чинності недійсного правочину.
Рішенням господарського суду Херсонської області від 14.08.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 05.10.2017, у задоволенні позову відмовлено.
Судові рішення прийнято з посиланням на недоведеність позовних вимог. За висновками судів, до предмета доказування у даній справі входить з'ясування питання вартості того, що одержав відповідач, користуючись майном, однак Державним підприємством не доведено обставин здійснення Приватним підприємством рибогосподарської меліорації водних об'єктів, вилову риби або добування інших живих ресурсів у період чинності недійсного правочину.
У касаційній скарзі Державне підприємство просить зазначені судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд. Касаційну скаргу обґрунтовано посиланням на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, встановлених статтями 216, 235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтями 283, 287 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статтею 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". За твердженнями Державного підприємства, суди попередніх інстанцій, приймаючи оскаржувані судові рішення, дійшли помилкових висновків щодо предмета доказування у даній справі та не врахували того, що:
-  правочин, щодо якого заявлено про застосування наслідків недійсності, за своєю правовою природою є договором оренди, тому відносини, що виникли між сторонами, полягають в оплатному користуванні майном та регулюються спеціальними нормами законодавства у сфері оренди державного нерухомого майна;
-  за недійсним правочином Державне підприємство передало Приватному підприємству право користування державним нерухомим майном, про стягнення вартості якого (орендної плати) було заявлено у цьому позові. Здійснення або нездійснення Приватним підприємством рибогосподарської меліорації водних об'єктів, вилову риби, добування інших живих ресурсів не пов'язані з обов'язком оплати за користування майном та не стосуються предмета спору в даній справі;
- вартість користування державним нерухомим майном визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне нерухоме майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №  786, шляхом проведення експертної незалежної оцінки вартості об'єкта оренди. Тому заявлене позивачем клопотання про призначення у справі судової експертизи з метою встановлення вартості переданого в користування майна помилково відхилено судами попередніх інстанцій.
Приватне підприємство подало відзиви на касаційну скаргу, в яких зазначило про безпідставність її доводів та просило рішення місцевого і постанову апеляційного господарських судів зі справи залишити без змін, а скаргу - без задоволення.
Від Регіонального відділення ФДМУ відзив на касаційну скаргу не надходив.
Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Касаційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, що:
-  наказом Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України від 17.02.2006 № 39 та наказом Державного комітету рибного господарства України від 23.07.2007 № 150 з балансу державного підприємства "Азовський центр "ПівденНІРО" на баланс Державного підприємства на праві господарського відання передано державне нерухоме майно, а саме: гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні та пов'язані з ними робочі машини, що знаходяться у смт Новотроїцьке, с. Захарівка Новотроїцького району Херсонської області, с. Щасливцеве Генічеського району Херсонської області;
-  01.03.2016 Державним підприємством (поклажодавець) та Приватним підприємством (зберігач) укладено договір зберігання державного майна № 5/16, за яким на відповідальне зберігання передано державне нерухоме майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставків, які обліковуються на балансі поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.2003 №  126/752. Об'єктом зберігання є гідротехнічні споруди рибницьких ставів - майно, що перебуває у державній власності та знаходиться за адресою: Херсонська область, Новотроїцький район, в межах Новотроїцької селищної ради за межами с.  Захарівка (далі - Договір зберігання);
-  відповідно до пунктів 2.1, 2.5 Договору зберігання зберігач зобов'язаний: зберігати майно, передане йому поклажодавцем, і повернути його поклажодавцеві у такому стані, в якому воно було прийнято ним на зберігання, з урахуваннями змін його природних властивостей; передавати поклажодавцеві плоди та доходи, які були ним одержані від майна з моменту їх виявлення; згідно з пунктом 7.1 Договору зберігання він набуває чинності з дня підписання акта приймання-передачі згідно з пунктом 4.1 цього договору і діє до укладення договору оренди;
-  01.03.2016 за актом приймання-передачі поклажодавець передав зберігачу гідротехнічні споруди згідно з переліком, вартістю 3 345 001,00 грн.;
-  03.03.2016 сторонами укладено додаткову угоду до Договору зберігання (далі - Додаткова угода), згідно з пунктом 2 якої сторони домовились про припинення обов'язку зберігача, встановленого в пункті 2.5 Договору зберігання;
-  за приписами пунктів 5, 6 Додаткової угоди зберігач зобов'язується щомісячно до 5 числа місяця наступного за звітним надавати поклажодавцю звіт про вилов риби, добування інших живих ресурсів за встановленою формою згідно з наказом Держрибагентства України від 13.02.2012 № 84; надавати поклажодавцю копію звіту за формою № 1А-риба (річна) "Виробництво продукції аквакультури" до 20 січня календарного року, наступного за звітним;
-  у пункті 8 Додаткової угоди сторони погодили, що зберігач зобов'язується вносити плату за користування державним майном, зазначеним в акті приймання-передачі, щомісячно на розрахунковий рахунок поклажодавця не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним. Ціна за користування державним майном визначається у протоколі про договірну ціну, який є невід'ємною частиною Додаткової угоди і становить на дату її підписання 25 000 грн., у т. ч. ПДВ. Розмір щомісячної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування місячної плати за попередній на індекс інфляції за поточний місяць;
-  Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання та діє до укладання договору оренди державного майна (пункт 14 Додаткової угоди);
-  01.06.2016 сторонами укладено додаткову угоду до Договору зберігання, у якій сторони дійшли згоди перевести державне нерухоме майно - гідротехнічні споруди на відповідальне зберігання та припинити дію Додаткової угоди. Ця додаткова угода набирає чинності з 01.06.2016;
-  постановою Одеського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 зі справи № 923/704/16 названу Додаткову угоду визнано недійсною. Судом у межах розгляду цієї справи встановлено, що Додаткова угода є удаваним правочином, вчиненим для приховання іншого правочину - договору оренди, без дотримання вимог пункту 1 частини першої статті 287 ГК України та статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна";
-  матеріали справи не містять  доказів здійснення Приватним підприємством оплати за користування державним нерухомим майном під час дії Додаткової угоди, як і звітів про вилов риби, добування інших живих ресурсів за формою, встановленою наказом Держрибагентства України від 13.02.2012 №  84.
Причиною спору у справі стало питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів за фактичне користування державним нерухомим майном за наслідками визнання недійсним прихованого договору оренди.
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вимога про виконання зобов'язання за недійсним договором не ґрунтується на законі. Належним способом захисту у такому випадку є звернення з вимогою про відшкодування вартості того, що одержано за недійсним правочином, за цінами, які існують на момент відшкодування (правова позиція, викладена Верховним Судом України в постанові від 19.10.2016 зі справи № 18/122-12/2).
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Статтею 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Оцінка об'єкта оренди здійснюється за відновною вартістю, крім об'єктів оренди державної та комунальної власності, оцінка яких здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі, якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря (частини перша та друга статті 284 ГК України).
Судами у справі встановлено, що в результаті укладення сторонами Додаткової угоди, визнаної в подальшому недійсною в судовому поряду, між ними виникли орендні правовідносини, які полягають в набутті орендарем за плату права користування орендованим майном, а орендодавцем - права на одержання цієї плати. При цьому, виходячи з правової природи орендних правовідносин, плата за право користування майном не ставиться в залежність від фактичного використання або невикористання такого майна орендарем.
Свою відмову в задоволенні позовних вимог Державного підприємства суди попередніх інстанцій обґрунтували виключно тим, що позивачем не доведено обставин здійснення Приватним підприємством рибогосподарської меліорації водних об'єктів, вилову риби або добування інших живих ресурсів у період чинності недійсного правочину.
Колегія суддів Касаційного господарського суду погоджується з доводами Державного підприємства, викладеними в його касаційній скарзі, про те, що ці обставини жодним чином не впливають на обов'язок орендаря щодо оплати за користування майном, а тому не входять до предмета доказування у даній справі.
Зі встановлених судами обставин справи вбачається, що Приватне підприємство на підставі Додаткової угоди здійснювало орендне користування державним нерухомим майном, у зв'язку з чим за наслідками визнання її недійсною у Державного підприємства відповідно до приписів частини першої статті 216 ЦК України виникло право на відшкодування вартості такого користування за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, судам попередніх інстанцій необхідно було з'ясувати обставини обґрунтованості заявленої до відшкодування суми коштів за користування державним нерухомим майном, виходячи з періоду такого користування та цін, які існують на момент відшкодування, врахувавши при цьому вимоги, встановлені спеціальним законодавством у сфері оренди державного майна.
Водночас ні місцевий, ні апеляційний господарські суди не встановили обставин, які входять до предмета доказування у даній справі, у зв'язку з чим дійшли передчасних висновків при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
Відповідно до частини другої статті 76 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з положеннями статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частини друга, п'ята).
Порушення попередніми судовими інстанціями відповідних норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення даної справи. 
Водночас суд касаційної інстанції згідно з статтею 300 ГПК України на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З урахуванням викладеного та відповідно до статті 310 ГПК України рішення і постанова з даної справи підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду. У новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого вирішити спір відповідно до закону. За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат зі справи.
Керуючись статтями 300, 308, 310, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1.  Касаційну скаргу державного підприємства "Укрриба" задовольнити.
2. Рішення господарського суду Херсонської області від 14.08.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 зі справи №  923/485/17 скасувати.
3. Справу передати на новий розгляд до господарського суду Херсонської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                        Б.Львов

Суддя                                                                                                        І.Булгакова

Суддя                                                                                                        В.Селіваненко