Постанова
Іменем України
 
28 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 710/1397/16-ц
провадження № 61-1765 св 17 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного  суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
 
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2017 року у складі суддів: Новікова О. М., 
Храпка В. Д., Ювшина В. І., 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті якого відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 2,59 га, що розташована в межах Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області.
 
Про смерть спадкодавця вона дізналась лише у серпні 2015 року та одразу ж звернулась до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 
10 вересня 2015 року за нею визнано право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 Однак, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 1 листопада 2016 року у задоволенні її позову відмовлено, з посиланням на те, що вона не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
 
Ураховуючи наведене вважала, що шестимісячний строк для прийняття спадщини нею було пропущено з поважних причин, а тому просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилась після смерті ОСОБА_5, строком на один місяць після набрання рішенням законної сили.
 
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 2 жовтня 
2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном один місяць з дати набрання рішенням законної сили.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що причини пропуску позивачем строку на прийняття спадщини є поважними, оскільки нотаріусом не було вчинено усіх належних дій щодо сприяння ОСОБА_1 у здійсненні її права на отримання спадщини, у зв'язку із чим вона не знала про факт смерті спадкодавця та існування заповіту.
 
Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 2 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач не навела поважних причин пропуску такого строку, та не надала доказів, які б свідчили про наявність у неї перешкод для прийняття спадщини.
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення апеляційного суду Черкаської області від 
23 листопада 2017 року, а рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 2 жовтня 2017 року залишити без змін, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні її позову, суд апеляційної інстанції відступив від правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 6 вересня 2017 року у справі 
№ 6-496цс17 та від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, не навівши мотивів такого відступу. Суд не урахував, що у позивача були об'єктивні та непереборні перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини нотаріусу, у зв'язку з тим, що посадовою особою Матусівської сільської ради не було внесено заповіт до Спадкового реєстру, та неповідомлення її нотаріусом про відкриття спадкової справи. 
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Шпола Черкаської області.
 
Згідно з заповітом від 4 серпня 2010 року, посвідченого секретарем Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області Броварською Л. П., зареєстрованим в реєстрі за № 591, ОСОБА_5 заповів ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,59 га, що знаходиться в межах Матусівської сільської ради Шполянського району Черкаської області, яка належала спадкодавцеві на підставі державного акту на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданого Шполянською районною державною адміністрацією.
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом статті 1271 ЦК України, а також такого фундаментального принципу спадкового права, як свободи заповіту, та не урахування правових позицій Верховного Суду України в подібних правовідносинах, касаційний суд, ураховує наступне. 
 
За загальним правилом, визначеним частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців. 
  
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
 
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
 
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15.
 
Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент розгляду справи в судах попередніх інстанцій) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги тим, що про смерть 
ОСОБА_5 вона дізналась лише у серпні 2015 року, в подальшому вона вказувала і на те, що нотаріус не повідомив її про відкриття спадкової справи, що в сукупності, на її думку, є поважними причинами для задоволення заяви про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_5 
 
Зазначені обставини суд першої інстанції визнав поважними і задовольнив позов. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наведена нею в позовній заяві причина пропуску строку на прийняття спадщини - відсутність інформації про смерть спадкодавця, не свідчать про наявність у неї перешкод для подання такої заяви.
 
Такий висновок суду апеляційної інстанції є правильним, оскільки сама по собі відсутність відомостей про смерть спадкодавця, і не внесення його у Спадковий реєстр не можуть вважатися об'єктивними причинами, що перешкодили ОСОБА_1 прийняти спадщину, яка знала про наявність складеного на неї заповіту.  
 
Доводи касаційної скарги щодо відступу апеляційним судом від правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 6 вересня 
2017 року у справі № 6-496цс17 та від 23 серпня 2017 року у справі 
№ 6-1320цс17, є необгрунтованими, оскільки у зазначених постановах Верховний Суд України висловив правову позицію щодо поважності причин пропуску для прийняття спадщини у зв'язку з необізнаністю спадкоємця про наявність заповіту, а тому фактичні обставини та підстави позову у справі, що є предметом касаційного перегляду, не є тотожними фактичним обставинам та підставам позовів у справах № № 6-496цс17, 6-1320цс17.
 
З матеріалів зазначеної цивільної справи убачається, що в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 підтвердив, що позивачці було відомо про складений ОСОБА_5 заповіт на її ім'я. 
 
Проживаючи і працюючи в населеному пункті, у якому на час складання заповіту мешкав спадкодавець, і в межах якого розташоване спадкове майно, остання не надала переконливих доказів, що вона не могла знати про його смерть, а тому сама по собі відсутність такої інформації, не є тією об'єктивною і непереборною обставиною, що перешкодила їй вчинити дії щодо прийняття спадщини. 
 
В даному конкретному випадку відмова суду в задоволенні позову про продовження їй строку на подання заяви про прийняття спадщини не свідчить про порушення судом такого фундаментального принципу спадкового права, як свободи заповіту, оскільки зазначений принцип стосується в першу чергу  дотримання вільного волевиявлення спадкодавця, яке може співпадати, а може і не співпадати з волею спадкоємця, який може прийняти, а може і відмовитися від прийняття спадщини. При цьому право на прийняття спадщини не є безмежним, а визначається конкретно визначеним законом строком - протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, який може бути продовжений судом лише за наявності поважних причин. 
 
Доводи ОСОБА_1 про не вчинення нотаріусом дій спрямованих на повідомлення її про наявність відкритої спадкової справи після смерті 
ОСОБА_5 не заслуговують на увагу, зважаючи на відсутність відомостей про заповіт на її ім'я у Спадковому реєстрі. Ця обставина не є визначальною, ураховуючи, що ОСОБА_1 знала про заповіт, і з дотриманням загальноприйнятих норм поведінки мала можливість цікавитися життям та здоров'ям спадкодавця, а відтак знати про його смерть.  
 
Посилання ОСОБА_1 на її необізнаність у юридичних тонкощах, у зв'язку із чим вона спочатку помилково звернулась до суду із заявою про визнання права власності на спадкове майно, не впливають на законність та обгрунтованість ухваленого судового рішення, оскільки з такою позовною заявою вона звернулась до суду лише у серпні 2015 року, тобто із значним пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.
 
Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права дійшов  правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Наведені у касаційні скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду, а тому відсутні підстави для її задоволення.
   
З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для його скасування немає.
 
Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                                                        В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                                             В. О. Кузнєцов
 
                                                                                              А.С. Олійник
 
                                                                                              С.О. Погрібний
 
Г. І. Усик