Постанова
Іменем України
12 квітня 2018 року 
м. Київ
справа № 759/5185/16-ц
провадження № 61-817св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого -      Стрільчука В. А.,
суддів:                      Кузнєцова В. О.,
                             Олійник А. С. (суддя-доповідач),
                             Погрібного С. О.,
                                   УсикаГ. І.,
учасники справи:
позивач - Приватне акціонерне товариство спільне підприємство «Партнер»,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Котули Л. Г., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2016 року Приватне акціонерне товариство Спільне підприємство «Партнер» (далі - ПрАТ СП «Партнер») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, пені та індексу інфляції за договором.
Позов мотивовано тим, що між сторонами був укладений договір, за умовами якого позивач взяв на себе зобов'язання щодо зберігання автомобіля автовласника у капітальному гаражі автовласника  відповідно до правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, а автовласник зобов'язався оплачувати послуги зі зберігання автомобіля не пізніше 10 числа кожного місяця.
З лютого 2013 року по березень 2016 року відповідач оплату послуг не здійснювала, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка складається з:           11 840 грн - основна заборгованість; 35 946 грн - пеня; 10 460,29 грн - інфляційні втрати, яку позивач просив стягнути на свою користь.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року в позові відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір зберігання, а позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують прийняття автомобіля відповідача на зберігання. 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано частково та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 11 840 грн основної заборгованості та 10 460,29 грн інфляційних втрат. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що умовами укладеного між сторонами договору передбачено щомісячне внесення грошових коштів за отримані послуги, вартість яких визначається, виходячи з витрат на забезпечення схоронності транспортного засобу. Наказом закритого акціонерного товариства спільного підприємства «Партнер» від 28 січня 2011 року № 6 «Про зміну розміру внесків на відшкодування витрат на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів» встановлено щомісячні внески для членів автостоянок та колективних гаражів з                     01 лютого 2011 року, у тому числі для автостоянки № 19 у розмірі 320,00 грн на місяць. Зазначений наказ є чинним, оскільки в установленому законом порядку відповідачем не оспорений. Тому відповідач зобов'язана була відшкодовувати витрати позивача на утримання стоянки, сплату податку на землю, експлуатацію та благоустрій гаражів і автостоянок. 
Суд апеляційної інстанції у своєму рішенні також зазначив, що у судовому засіданні представник позивача пояснив, що відповідач користується зазначеним гаражем, що підтверджено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року, яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні вимог до ПрАТ СП «Партнер» про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном за недоведеністю факту перешкоджання відповідачем у користуванні гаражем.
14 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого суду - залишити в силі.
07 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4
У січні 2018 року вказану справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції було проігноровано вимоги чинного законодавства та умови, укладеного між сторонами договору, у зв'язку з чим суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_4 зобов'язана сплачувати витрати пов'язані зі зберіганням автомобіля, оскільки підставою для їх сплати за надання послуг зберігання є фактичне отримання таких послуг, а відповідач таких послуг не отримує з лютого 2013 року.  Позивач відмовляється приймати автомобіль на зберігання та оформлювати документи про передачу автомобіля на зберігання, отже, відмовляється виконувати умови договору. Згідно договору від 18 листопада 2011 року правовідносини між сторонами регулюються Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №115. Відповідно до статей 2, 8 ЦПК України, суд першої інстанції з урахуванням установлених обставин та оцінених доказів дійшов правильного висновку про відмову в позові. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Надана позивачем калькуляція витрат не є належним доказом, оскільки вона датована 2011 роком, не враховує реальні витрати позивача та не може бути взята до уваги при визначенні розміру як загальних витрат позивача так і  його витрат на конкретне зберігання автомобіля відповідача. Позивачем не надано жодного документа, який би свідчив про прийняття автомобіля на зберігання та факт надання послуг за договором зберігання.
У січні 2017 року ПрАТ СП «Партнер» подало заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції установлено всі обставини справи, надано оцінку доказам у справі, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив відхилити касаційну скаргу, а  рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року  залишити без змін.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Згідно частини першої статті 936 ЦК Україниза договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Відповідно до статті 977 ЦК України, якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.  За договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов'язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу. Прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном).
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 18 лютого               2009 року між позивачем та відповідачем укладено інвестиційний контракт № 3 про інвестування автогаража автогаражного комплексу на дільниці №19 житлового масиву Біличі, згідно з яким відповідач зобов'язався своїми силами і засобами за рахунок залучених від позивача (автовласника) коштів, збудувати і передати автовласнику обумовлений автогараж (об'єкт інвестування), а автовласник зобов'язався забезпечити відповідне фінансування об'єкта та прийняти його у свою власність на умовах цього контракту.
На підставі цього контракту згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 18 лютого 2009 року № 583 відповідач сплатила внесок на будівництво гаража НОМЕР_4 у розмірі 17 056 грн.
Того ж дня між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_4 було укладено договір № 958, відповідно до умов якого остання передає на зберігання автомобіль марки Субару, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1, або автомобіль марки Pajero Wagon, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_2 в гаражне приміщення НОМЕР_4 на автостоянку № СП «Партнер».
18 листопада 2011 року між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_4 було укладено договір № 1015 (далі - договір), за умовами якого ПрАТ СП «Партнер» бере на себе зобов'язання зі збереження автомобіля автовласника в гаражі НОМЕР_4 на автостоянці № 19 на вул. Купріна, 4 у м. Києві, а автовласник капітального гаража зберігає автомобіль на цій автостоянці у відповідності до Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках.
Відповідно до пункту 2.1 договору автовласник передає на зберігання автомобіль марки БМВ Х3, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_3 у гаражне приміщення НОМЕР_4 на автостоянку № 19 ПрАТ СП «Партнер» при пред'явленні документів, що посвідчує його особу, та підтверджують належність йому автомобіля і гаража на праві особистої власності, або яким він керує та володіє за дорученням чи інша особа, яка має доручення на право користування цим автомобілем, внесеним у перепустку підприємства на право в'їзду та виїзду з автостоянки № 19.
Згідно з підпунктом 3.1.2 договору ПрАТ СП «Партнер» зобов'язано зберігати автомобіль, що належить автовласнику в гаражі НОМЕР_4 з виконанням усіх необхідних умов, які забезпечують збереження автомобіля.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 користується гаражем НОМЕР_4, але право власності до цього часу не оформила, гараж НОМЕР_4 розташований на автостоянці (земельній ділянці), власником якої є позивач.
Згідно пункту 16 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, на всіх автостоянках плата за тимчасове  зберігання транспортного засобу справляється за передбачуваний термін зберігання, а за довготермінове - на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу.
За умовами підпункту 4.1.2 пункту 4 та пункту 5 договору автовласник зобов'язаний вносити грошові внески не пізніше 10 числа кожного місяця. Вартість послуг в період дії договору визначається підприємством, виходячи з витрат на забезпечення схоронності транспортного засобу.
Відповідно до п. 5.1. договору  автовласник зобов'язаний  вносити грошові внески не пізніше  10 числа кожного  місяця. Вартість послуг  в період дії договору  визначається  підприємством виходячи  з витрат  на забезпечення  схоронності  транспортного засобу.
Згідно з пункту 5.2. договору розмір внесків на відшкодування витрат може змінюватися при зміні в нормативній та законодавчій базі, яка регулюєправовідносини щодо зміни в оплаті праці, електроенергії,ставок земельногоі комунальногоподатку та інших, за яким працюють сторони цьогодоговору, ріст цін на будівельні матеріали, зміні коефіцієнта інфляції.
Відповідно до пункту 6.3. договору автовласник зобов'язаний своєчасно проводити відшкодування вират ПрАТ СП «Партнер». При несвоєчасному відшкодуванню витрат, передбачених вказаним договором, більше як за три місяці без поважної причини, цей договір може бути розірваний і всі подальші взаємовідносини вирішуються на підставі пункту 2.2. цього договору відшкодування витрат проводиться в порядку, встановленому законодавством України.
Апеляційним судом встановлено, що у встановленому порядку відповідач договір не розірвала, а тому зобов'язана його виконувати і вносити кожного місяця грошові внески на відшкодування витрат ПрАТ СП «Партнер».
Судом апеляційної інстанції також встановлено, що наказом ЗАТ СП «Партнер» від 28 січня 2011 року №6 «Про зміну розміру внесків на відшкодування витрат на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів» у зв'язку із збільшенням витрат на утримання, податку на землю, експлуатацію та благоустрій гаражів і автостоянок встановлено щомісячні внески для членів автостоянок та колективних гаражів з 01 лютого 2011 року, а саме: для автостоянки № 19 у розмірі 320,00 грн на місяць (легкові автомобілі) (а. с. 11).
Вказаний наказ є чинний,  в установленому законом порядку відповідачем не оспорений.
Проаналізувавши зміст та умови договору, суд апеляційної інстанцїї  встановив, що між сторонами укладено договір з надання послуг щодо зберігання транспортного засобу, в якому сторонами визначений обов'язок автоволодільця сплачувати позивачу грошові внески на відшкодування витрат позивача.
Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить із системного аналізу положень пунктів 4.1.2., 5.1., 5.1.2. договору та вважає, що внески на відшкодування витрат позивача складаються не лише із витрат за зберігання автомобіля ( забезпечення схоронності транспортного засобу), але й витрат, пов'язаних із утриманням капітального гаража.
Порушення Правил ведення журналу заїзду/виїзду транспортного засобу позивачем не є підставою для несплати витрат за надані послуги щодо зберігання транспортного засобу.
Отже, ОСОБА_5 зобов'язана вносити плату відповідно до умов договору.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач користувалася гаражем, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року, яким відмовлено у задоволені позову ОСОБА_5 до ПрАТ СП «Партнер» про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном за недоведеністю факту перешкоджання відповідачем у користуванні автогаражем ( а.с.114-117).
Доводи касаційної скарги не спростовують такий висновок апеляційного суду.
Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правовідносини, в яких замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції встановив, що правовідносини між сторонами є грошовим зобов'язанням, в якому, на боржника покладено виключно цивільно-правовий обов'язок з оплати внесків на відшкодування витрат на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. На вказані правовідносини сторін поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції врахував характер спірних правовідносин, положення статей 936, 977 ЦК України, положення договору від 18 листопада 2011 року № 1015 та дійшов висновку про те, що відповідач отримувала від позивача послуги за зберігання автомобіля.
Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції було проігноровано вимоги чинного законодавства та умови укладеного між сторонами договору, вона не зберігала автомобіль у гаражі і відсутні документи на підтвердження його передачі позивачу, є необгрунтованими, оскільки відповідач не надала достовірні та достатні докази, що вона не користувалася гаражем і не зберігала автомобіль за вказаний у позовній заяві період. Тому вона зобов'язана відшкодовувати витрати позивача, пов'язані із забезпеченням  схоронності транспортного засобу, згідно умов договору.
Посилання в касаційній скарзі на те, що калькуляція витрат не є належним доказом, оскільки вона датована 2011 роком та не враховує реальні витрати позивача є безпідставними. Так, договором установлено факт користування відповідачем гаражем, а заборгованість на відшкодування витрат визначена судом за період з 05 лютого 2013 року по 01 березня 2016 року. Розрахунок індексу інфляції проведено судом згідно з методикою обчислення індексу інфляції з урахуванням розміру інфляційних втрат, які є не більшими від суми інфляційних втрат нарахованих судом за вище вказаний період та меж позовних вимог.
Згідно практики Європейського суду з прав людини пункт перший статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ,).
Доводи касаційної скарги про немотивованість судового рішення є необгрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції виклав всі мотиви на основні аргументи та заперечення відповідача, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Інші доводи касаційної скарги, які зводяться до ненадання позивачем відповідачу послуг за договором, не спростовують висновків апеляційного суду, який відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року оцінив докази у їх сукупності.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, тому Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                             В. А. Стрільчук
Судді :                                                                                                       В. О. Кузнєцов 
                                                                                                        А.С. Олійник 
                                                                                                            С.О. Погрібний
                                                                                              Г. І. Усик