Постанова
Іменем України
 
6 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 296/5450/17-ц
провадження № 61-1398 св 17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного  суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: Головне управління національної поліції в Житомирській області, Коростишівській відділ поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області, прокуратура Житомирської області, Коростишівська місцева прокуратура,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2017 року у складі судді Бондарчука В. В. та рішення апеляційного суду Житомирської області від 28 листопада 2017 року у складі суддів: Талько О. Б., Трояновської Г. С., Коломієць О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції в Житомирській області, Коростишівського відділу поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області, прокуратури Житомирської області, Коростишівської місцевої прокуратури про відшкодування моральної шкоди.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у Коростишівській центральній районній лікарні ім. Д. І. Потєхіна померла його дружина ОСОБА_2, яка хворіла на бронхіт. Однак у свідоцтві про її смерть лікарем ОСОБА_3 сфальсифікований діагноз, місце та дата смерті.
 
Вважає, що смерть дружини настала внаслідок недбалого лікування та непрофесійності лікаря. Дружина шість разів протягом декількох днів змушена була проходити обстеження на несправному рентген апараті, отримуючи значні дози небезпечного для здоров'я випромінювання, що призвело до загострення хвороби. 
 
За фактом смерті дружини Коростишівським ВП ГУНП в Житомирській області 8 червня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 140 КК України (кримінальне провадження №12015060190000328).
 
Зазначав, що з моменту відкриття кримінальної справи пройшло два роки, однак належного розслідування не проведено. Слідчими неодноразово виносилися незаконні постанови про закриття кримінального провадження, які в подальшому були скасовані судом через неповноту досудового розслідування та не проведення необхідних слідчих дій.
 
Посилаючись на те, що внаслідок зазначених неправомірних дій відповідачів йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у негативних змінах у його житті, пов'язаних із втратою його дружини, тимчасовій відірваності від активного соціального життя, порушенні сну, нервозності та приниженні його гідності, просив стягнути на відшкодування моральної шкоди з Головного управління національної поліції в Житомирській області 2 000 000 грн, з прокуратури Житомирської області - 1 000 000 грн.
 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 
2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів заподіяння йому відповідачами моральної шкоди, а також протиправної поведінки відповідачів, та не обгрунтував належними доказами наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідачів та завданою йому шкодою.
 
Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 28 листопада 
2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано про доведеність позивачем спричиненої йому незаконними діями відповідачів моральної шкоди, які протягом двох років не вживають заходи щодо ефективного досудового розслідування, яка повинна бути відшкодована державою на підставі статті 1174 ЦК України. Однак, ураховуючи, що суд першої інстанції не роз'яснив позивачеві право на залучення до участі у справі органу Державного казначейства, а суд апеляційної інстанції процесуально позбавлений такої можливості, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
 
У грудні 2017 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судам першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить залучити Державну казначейську службу України як відповідача до участі у справі, та стягнути з неї 3 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету шляхом їх списання у безспірному порядку.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що незаконним діями відповідачів, що полягають у не здійсненні протягом двох років ефективного досудового розслідування, йому завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню на підставі статті 56 Конституції України та статті 1174 ЦК України. При цьому орган Державної казначейської служби України, як орган, що здійснює безспірне списання коштів з Державного бюджету, до участі у справі мав залучити суд, чого не було здійснено судами попередніх інстанцій.
 
У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив Коростишівської місцевої прокуратури на касаційну скаргу, обґрунтований тим, що правом залучати відповідачів до участі у справі наділений лише суд першої інстанції, залучення осіб до участі у справі на стадії касаційного перегляду справи не передбачено діючим процесуальним законодавством. Крім того, касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на відсутність її належного правового обгрунтування.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, ознайомившись із відзивом на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у Коростишівській центральній районній лікарні ім. Д.І. Потєхіна померла дружина позивача - ОСОБА_2
 
У лікарському свідоцтві про смерть № 154 лікарем ОСОБА_3 зазначено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року вдома (сан. Тетерів). При цьому епікриз містить інформацію про те, що ОСОБА_2 перебувала на лікуванні у Коростишівській центральній районній лікарні ім. Д. І. Потєхіна та ІНФОРМАЦІЯ_1 року була виписана із терапевтичного відділення з рекомендаціями щодо лікування.
 
18 липня 2015 року департаментом охорони здоров'я Житомирської обласної державної адміністрації проведено клініко-експертну оцінку якості та обсягу надання медичної допомоги ОСОБА_2, під час якої встановлено, що лікар ОСОБА_3 допустив дві помилки при оформленні первинної медичної документації, а саме у лікарському свідоцтві про смерть невірно вказав дату та місце смерті ОСОБА_2
 
8 червня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 140 КК України (кримінальне провадження №12015060190000328, орган, що здійснює досудове розслідування - СВ Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області).
 
Судами встановлено, що у зазначеному кримінальному провадженні неодноразово виносилися постанови про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення 27 лютого 2016 року, 15 листопада 2016 року, 15 вересня 2017 року), які були скасовані у зв'язку з не вчиненням необхідних слідчих ( розшукових) дій: не допитані свідки, не вирішено питання щодо проведення експертизи рентген апарату, не встановлено дійсну причину смерті ОСОБА_2, а також не перевірені доводи ОСОБА_1 щодо причетності інших працівників лікарні до вчинення вказаного злочину (постанова прокурора Коростишівської місцевої прокуратури від 3 серпня 2016 року, ухвала апеляційного суду Житомирської області від 17 лютого 2017 року, ухвала слідчого судді Коростишівського районного суду Житомирської області від 
21 листопада 2017 року).
 
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок бездіяльності відповідачів (Головне управління національної поліції в Житомирській області, Коростишівській відділ поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області, прокуратура Житомирської області, Коростишівська місцева прокуратура) йому завдано моральну шкоду, яку просив відшкодувати на підставі статтей 16, 23 ЦК України.
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
Оскільки у справі, яка переглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування в частині невиконання своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.
 
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440 цс16.
 
Відповідно до статті 1174 ЦК України обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
 
Статтею 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.
 
Реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України (абзац другий пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011).
 
Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).
 
Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).
 
Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-3014цс16.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що завдана позивачу шкода, пов'язана із бездіяльністю посадових осіб органів досудового розслідування, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України, при цьому обов'язок такого відшкодування покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна в особі відповідних органів досудового розслідування, а також територіальних органів Державної казначейської служби України, які здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів.
 
Відповідно до положень частин першої та другої статті 11 ЦПК України (у редакції, що була чинною на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Згідно з частиною першою статті 303 ЦПК України (у редакції, що була чинною на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій) під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Ураховуючи фундаментальний принцип цивільного процесу диспозитивність цивільного судочинства, а також повноваження апеляційного суду та межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до яких суд апеляційної інстанції не має повноважень на залучення до участі у справі інших осіб, правильним є висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1174 ЦК України, заявлених до відповідачів.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що саме суд мав залучити до участі у справі як відповідача орган Державного казначейства України є помилковими, оскільки суперечать фундаментальним принципам цивільного процесу - змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, а також закріпленим процесуальним законом повноваженням суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, визначати суб'єктний склад учасників справи та залучати їх до участі у справі, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.
 
При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом до належних відповідачів, а тому його право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушене.
 
З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду немає.
 
Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Житомирської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                                                        В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                                             С. О. Карпенко
 
                                                                                              С.О. Погрібний
 
                                                                                              О.В. Ступак
 
Г. І. Усик