Постанова
Іменем України
 
8 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 135/1222/15-ц
 
провадження № 61-1487св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого: Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Кузнецова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С.,
Усик Г. І.
 
учасники справи:
 
позивач - виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області,
відповідач - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Ладижинський міський сектор управління Державної міграційної служби у Вінницькій області,
третя особа - управління Служби безпеки України у Вінницькій області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу            ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року у складі суддів Кучевського П.В., Зайцева А.Ю., Шемети Т.М.
 
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2015 року виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Ладижинського міського сектору управління Державної міграційної служби у Вінницькій області, третя особа - управління Служби безпеки України у Вінницькій області, про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням.
Вимоги за позовом мотивовані тим, що за клопотанням начальника управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 16 грудня                 2005 року виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області своїм рішенням від 1 лютого 2006 року № 39 надав ОСОБА_3, як співробітнику Гайсинського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області, та його сім'ї службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. 29 вересня 2006 року ОСОБА_3 був переведений у м. Козятин для подальшого проходження служби. З листопада 2006 року до теперішнього часу ОСОБА_3 та члени його сім'ї у вказаній квартирі не проживають без поважних причин, з їх дозволу там проживає ОСОБА_5 У м. Козятин сім'я ОСОБА_3 житлом забезпечена.
 
Посилаючись на те, що відповідачі втратили право користування спірною службовою квартирою, проте добровільно звільняти її не бажають, що створює перешкоди для користування нею іншими співробітниками Гайсинського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області позивач просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування вищевказаною службовою квартирою, на підставі статей 71, 72, 123 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), зобов'язати Ладижинський міський сектор управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області зняти зазначених осіб із реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою.
 
Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року, позов виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області задоволено: визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1; зобов'язано Ладижинський міський сектор Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області зняти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 переведений в іншу місцевість, зокрема у м. Козятин, для подальшого проходження служби, тому підстави використання ним службового приміщення відсутні. Крім того, ОСОБА_3 та члени його родини понад шість місяців не проживають у спірній квартирі, що відповідно до статей 71, 72 ЖК Української РСР також є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
 
Справа переглядалася судами неодноразово. 
 
Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016  року скасовано ухвалу апеляційного  суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд не перевірив та не надав належної правової оцінки доводам відповідача про те, що він із сім'єю іншого житла крім спірної квартири не має, а квартира у  м. Козятин Вінницької області, про яку суд зазначив, перебуває у спільній частковій власності відповідачів, - належить на праві власності дружині ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - у порядку спадкування після смерті матері і не надавалась за рахунок державного житлового фонду. Крім того, застосувавши до даних правовідносин норми статті 71-72 ЖК Української РСР, суд не врахував, що порядок виселення із службового житлового приміщення регулюється статтями 124, 125 ЖК Української РСР.
 
Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що набрало законної сили рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 1 березня 2016 року, яким визнано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування спірним службовим жилим приміщенням; зобов'язано Ладижинський міський сектор Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області зняти їх з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, відповідачі у службовій квартирі не проживають понад строк, визначений статтею 71 ЖК Української РСР, оскільки переїхали в іншу місцевість для проходження служби та мають у приватній власності нерухоме майно, при цьому права інших членів сім'ї відповідачів  оскарженим  рішенням суду першої інстанції не порушено. 
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3,       ОСОБА_4, просять скасувати ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким визнати за ними право користування спірним жилим приміщенням із поновленням реєстрації за місцем проживання.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом неповно з'ясовані всі обставини справи. Так суд невірно встановив, що у спірній квартирі тривалий час відповідачі не проживають, не перевірив та не надав належної правової оцінки доводам відповідача про те, що він із сім'єю іншого житла не має, а квартира АДРЕСА_2, про яку суд зазначив, що перебуває у спільній частковій власності відповідачів, - належить на праві власності дружині ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - у порядку спадкування після смерті матері і не надавалась за рахунок державного житлового фонду. 
 
Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги висновки і мотиви суду касаційної інстанції, на підставі яких скасовано рішення суду апеляційної інстанції та які є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанції при новому розгляді справи згідно частини 4 статті 338 ЦПК України (у редакції яка була чинна на момент ухвалення рішення у справі).
 
20 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У листопаді 2016 року виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області та управління Служби безпеки України у Вінницькій області подали заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, всі висновки апеляційного суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.
 
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року справу за позовом виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Ладижинського міського сектору управління Державної міграційної служби у Вінницькій області, третя особа - управління Служби безпеки України у Вінницькій області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
9 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 1 лютого 2006 року № 39 ОСОБА_3, як співробітнику Гайсинського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області, та членам його сім'ї - дружині ОСОБА_6 й сину          ОСОБА_4, надано службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. 15 лютого 2006 року видано спеціальний ордер на службове жиле приміщення на сім'ю із трьох осіб, на підставі якого вони зареєструвались у вказаній квартирі (а. с. 5, 8).
 
З 1 жовтня 2006 року для подальшого проходження служби ОСОБА_3 був переведений з Гайсинського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області до Козятинського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області у м. Козятин Вінницької області (а. с. 66).
 
З 26 лютого 2014 року ОСОБА_9 - син ОСОБА_3 з Жмеринського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області переведений для подальшого проходження служби до відділу управління Служби безпеки України у Житомирській області (а. с. 11).
 
Згідно із довідкою КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» від 2 вересня 2015 року за № 84, станом на 31 грудня             2012 року у спільній частковій власності ОСОБА_3, ОСОБА_6 та              ОСОБА_4 перебувала квартира АДРЕСА_2. Крім того квартира № 5 у цьому ж будинку зареєстрована за ОСОБА_6 (а. с. 32). 
Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР, службові жилі приміщення  призначаються  для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету  районної, міської, районної в місті Ради народних 
депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, 
окремі квартири.
Згідно статті 123 ЖК Української РСР порядок користування службовими жилими    приміщеннями встановлюється цим  Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.
 
До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються 
правила   про   договір  найму  жилого  приміщення,  крім  правил, 
передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85,  90,  частиною  шостою 
статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. 
Згідно пункту 5.17 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України від 6 листопада 2007 року № 792 встановлено, що користування службовими житловими приміщеннями здійснюється відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року за № 1081.
Пунктом 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081 встановлено, що у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.
Пунктом 28 Постанови Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї службове жиле приміщення зберігається за ними у випадках і в строки, вказані в статті 71 ЖК Української РСР.
Статтею 71 ЖК Української РСР встановлюються загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
 
При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
 
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_3 переведений з Гайсинського до Козятинського міськрайонного відділу управління Служби безпеки України у Вінницькій області для проходження служби. За новим місцем роботи іншим службовим житлом він забезпечений не був.
 
Згідно відповіді ОСОБА_3 від 4 серпня 2015 року на лист Управління СБУ у Вінницькій області вбачається, що добровільно звільнити службове приміщення в м. Ладижин він не бажає.
 
З довідки КП «Ладжитлосервіс» від 27 серпня 2015 року за № 662 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4
 
Матеріали справи свідчать про те, що з листопада 2006 року по теперішній час ОСОБА_3 та члени його сім`ї за адресою вказаної квартири не проживають. Натомість у даній службовій квартирі тривалий час проживає ОСОБА_5, який не є членом сім`ї ОСОБА_3
Оцінивши фактичні обставини справи, та визначивши їх правовий характер, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку що ОСОБА_3 під час свого переміщення по службі, пов'язаного з переїздом в іншу місцевість - м. Козятин, де маючи у своїй приватній власності житло, тобто місце для постійного проживання, добровільно не звільнив службове житлове приміщення у м. Ладижин, яке він займав за попереднім місцем служби, де він та члени його сім`ї понад десять років вже не проживають.
Враховуючи вищевикладене, суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратили право на користування службовим житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1
Не можуть бути застосовані у даних правовідносинах статі 124, 125 ЖК Української РСР, оскільки ці норми регулюють виселення із службового житлового приміщення, а предметом позову у вищевказаній справі є визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Не можуть бути прийняті до уваги й висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 6-1166цс15 та 6-115цс13, оскільки у вказаних справах судами розглянуто спори з іншого предмета позову - про виселення й з різних фактичних обставин, а саме про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку.
Доводи зазначені в касаційній скарзі щодо наявності у відповідача вислуги або стажу роботи в Службі безпеки України більше десяти років також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки це не має правового значення при розгляді вимог про визнання втратившим права користування жилим приміщенням, як не має правового значення і наявність чи відсутність у власності відповідача іншого житла.
Інші доводи касаційної скарги також висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                                      С. О. Карпенко
 
В. О. Кузнєцов
 
                                                                                      А.С. Олійник 
 
                                                                                      Г.І. Усик