Верховний
Суд

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року 
м. Київ

справа №  34/3-8/160 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу   Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 (головуючий: Жук Г.А.,   судді: Дикунська С.Я., Мальченко А.О.)

за заявою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"
про поновлення строку для пред'явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008
за позовом  Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"
до Державного агентства резерву України, 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - 1. Міністерство фінансів України, 2. Міністерство аграрної політики України,  
про стягнення 130 614 067,93 грн, 

Учасники справи:  не викликалися  та не повідомлялися

ВСТАНОВИВ:

04.07.2017 до Господарського суду міста Києва  надійшла   заява  Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про поновлення пропущеного строку для пред'явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі № 34/3-8/160.
Обґрунтовуючи дану заяву заявник зазначає, що 25.05.2009 на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 №34/3-8/160 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №12979679 від 25.05.2009; постановою від 12.06.2009 виконавче провадження №12979679 було зупинене; постановою від 10.08.2009 виконавче провадження №12979679 було поновлене. 22.06.2017 заявник звернувся до відділу примусового виконання рішень з заявою щодо ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №12979679, однак заявникові стало відомо, що виконавче провадження №12979679 завершене 14.05.2013 з винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження". В той же час, скаржник зазначає, що він не отримував ні наказ Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 №34/3-8/160, ні постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 14.05.2013, що унеможливило звернення заявником з цим наказом для пред'явлення його до виконання. За наведених обставин, скаржник просить суд визнати поважними причини пропуску строку для пред'явлення наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 до виконання та відновити строк для пред'явлення цього наказу до виконання.
Господарський суд  міста Києва ухвалою від 04.08.2017  заяву Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про поновлення пропущеного строку для пред'явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі № 34/3-8/160 задовольнив, поновив пропущений строк для пред'явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 про стягнення з Державного комітету України з державного матеріального резерву  з усіх рахунків, відкритих Державному комітету України з державного матеріального резерву відповідно до чинного законодавства на користь Відкритого акціонерного товариства «Укрнафта»   102             555 442 (сто два мільйони п'ятсот п'ятдесят п'ять тисяч чотириста сорок дві) грн. 93 коп. заборгованості, 1700 (одна тисяча сімсот) грн. витрат по сплаті державного мита, визначив строк пред'явлення наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 до 05.08.2020.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обов'язок із доведення обставин направлення документів виконавчого провадження стягувачеві, лежить саме на Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, а тому оскільки ним не надано суду жодних доказів в підтвердження направлення стягувачеві наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 разом з постановою в межах виконавчого провадження №12979679 від 14.05.2013, суд дійшов висновку, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на адресу стягувача постанова, винесена в межах виконавчого провадження №12979679, від 14.05.2013 та виконавчий документ - наказ Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 не направлялись.

Судом було  встановлено, що рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160 позов Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" задоволено повністю; стягнуто з Державного агентства з управління державним матеріальним резервом заборгованість у розмірі 130614067 грн.      93 коп. та витрати по сплаті державного мита у розмірі 1700 грн. 00 коп.

25.01.2001 на виконання вказаного рішення суду видано наказ.

Постановою Вищого арбітражного суду України від 18.04.2001 рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160 залишено без змін.

Ухвалою Вищого арбітражного суду України від 25.04.2001 у справі № 8/160 поновлено строк дії наказу на примусове виконання рішення суду від 25.01.2001 у справі № 8/160.

25.04.2001 Вищий арбітражним судом України на примусове виконання ухвали Вищого арбітражного суду України від 25.04.2001 видано наказ, яким наказано стягнути з Державного агентства з управління державним матеріальним резервом (м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28, рахунок в Державному казначействі № 35303300102 в Національному банку України, МФО 300001, код ЄДРПОУ 24362860, реєстраційний рахунок № 22020112000100/2) на користь Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" (м. Київ, провул. Несторівський, 3-5) 130614067 грн. 93 коп. заборгованості та 1700 грн. 00 коп. витрат по сплаті державного мита.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 змінено порядок та спосіб виконання Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160; стягнуто з Державного агентства з управління державним матеріальним резервом (01601, МСП, м. Київ-4, вул. Пушкінська, 28; код ЄДРПОУ 00034016) з усіх рахунків, відкритих відповідно до чинного законодавства, на користь Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5, код ЄДРПОУ 00135390, п/р 26000053100339 в Філії "Київське головне регіональне управління ЗАТ КБ "Приватбанк", м. Київ, МФО 321842) 102555442 грн. 93 коп. заборгованості, 1700 витрат по сплаті державного мита.

18.09.2008 на примусове виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 видано наказ.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2008             ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.04.2009 постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2008 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 залишено без змін.
Судом встановлено, що стягувач звернувся до Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160.
25.05.2009 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №12979679 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 (копія постанови долучена до заяви).
Судом встановлено, що 12.06.2009 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про зупинення виконавчого провадження №12979679 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 до розгляду судом скарги на дії державного виконавця (копія постанови долучена до заяви).
10.08.2009 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про поновлення виконавчого провадження №12979679 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 (копія постанови долучена до заяви).
Судом встановлено, що 22.06.2017 стягувач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою від 22.06.2017 №10/1317 щодо ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №12979679, оскільки з 10.08.2009 стягувач не отримував жодних відомостей щодо виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 (копія заяви та реєстру передачі документів з відміткою про отримання Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України долучена до заяви).
З інформаційної довідки ВП-спецрозділ з Єдиного реєстру виконавчих проваджень від 20.07.2017 щодо виконавчого провадження №12979679 вбачається, що 11.11.2009 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про стягнення виконавчого збору; 14.05.2013 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника). В обґрунтування вказаної постанови державним виконавцем, зокрема, зазначено про те, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконується органами Державного казначейства України             порядку Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набрав чинності з 01.01.2013.
Так, вказана інформаційна довідка ВП-спецрозділ з Єдиного реєстру виконавчих проваджень від 20.07.2017 щодо виконавчого провадження №12979679, з огляду на ненадання державним виконавцем первинних документів виконавчого провадження як таких, що знищені, оцінена судом як належний доказ у підтвердження того, які саме постанови були винесені державним виконавцем в межах виконавчого провадження №12979679.
Згідно зі ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, що був чинним на дату видачі наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі № 34/3-8/160, у редакції від 20.02.2007, виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються: для виконання рішень господарських судів - з наступного дня після набрання рішенням законної сили.
За таких обставин, в силу положень ст. 21 Закону України "Про виконавче провадження" строк пред'явлення наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі № 34/3-8/160 до виконання     - до 18.09.2011, про що зазначено в наказі.
Як встановлено судом, стягувач звернувся до Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160.
25.05.2009 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №12979679 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160.
14.05.2013 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника), що підтверджується інформаційною довідкою ВП-спецрозділ з Єдиного реєстру виконавчих проваджень від 20.07.2017 щодо виконавчого провадження №12979679. 
Так, строк пред'явлення виконавчого документа - наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 до виконання переривався у зв'язку з його пред'явленням до виконання в порядку п.1 ч.1 ст.23 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV; з огляду на винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, строк пред'явлення такого виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення - тобто з 14.05.2013 по 14.05.2016.
При цьому, в обґрунтування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві державним виконавцем, зокрема, зазначено про те, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконується органами Державного казначейства України             порядку Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набрав чинності з 01.01.2013.
З цього приводу суд зазначив, що пункт 9 ч. 1 ст. 47 Закону, який передбачає, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, то у даному разі, виходячи зі змісту обґрунтувань повернення, викладених державним виконавцем у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві від 14.05.2013, такі обставини не є законодавчими заборонами на звернення стягнення на майно боржника. Крім того, норми, які встановлювали заборону на звернення стягнення на майно певних боржників, передбачали: Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», Закон України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу», Закон України «Про виконавче провадження», Закон України «Про державний матеріальний резерв». При цьому, останній встановлював, що запаси державного резерву незалежно від його місцезнаходження, а також підприємства, установи і організації та інші об'єкти. що входять до системи державного резерву, і земельні ділянки, на яких вони розміщені, є державною власністю і не підлягають приватизації та іншим видам відчуження. Передача майна, необхідного для забезпечення зберігання матеріальних цінностей державного резерву і закріпленого за цими підприємствами, установами і організаціями, у тому числі в оренду, здійснюється на підставі рішення Кабінету Міністрів України, іншого майна - на підставі рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, відповідно до законодавства. Разом з тим, вказані закони не встановлювали заборону щодо звернення стягнення на кошти боржника.
В той же час, викладені у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві обґрунтування підстав повернення виконавчого документа стягувачеві, не містять жодної вказівки на існування будь-яких законодавчих заборон щодо стягнення з боржника грошових коштів, які могли би слугувати підставами для повернення виконавчого документа стягувачеві в порядку п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону.
Так, з 01.01.2013 набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», згідно зі статтею 3 якого встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. У разі якщо стягувач подав не всі необхідні для перерахування коштів документи та відомості, Державна казначейська служба України протягом п'яти днів з дня надходження заяви повідомляє в установленому порядку про це стягувача. У разі неподання стягувачем документів та відомостей у місячний строк з дня отримання ним повідомлення Державна казначейська служба України повертає заяву стягувачу. Стягувач має право повторно звернутися до Державної казначейської служби України для виконання рішення суду у визначені частиною другою цієї статті строки, перебіг яких починається з дня отримання стягувачем повідомлення Державної казначейської служби України. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей.
Суд першої інстанції зазначив, що державний виконавець у постанові від 14.05.2013 послався на п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», водночас суд, враховуючи викладені виконавцем у постанові обставини повернення, самостійно здійснює встановлення правової природи підстав повернення виконавчого документа, з метою встановлення порядку поновлення строку пред'явлення виконавчого документу до виконання. Відтак, викладені у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві від 14.05.2013 обставини не свідчать про існування загальних законодавчих заборон щодо стягнення з боржника грошових коштів, які могли би слугувати підставами для повернення виконавчого документа стягувачеві в порядку п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону, а свідчать про необхідність виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 в порядку, визначеному Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
З огляду на наведене, враховуючи, що постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві було винесено державним виконавцем 14.05.2013, суд доходить висновку, що строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а не з моменту закінчення дії заборони (оскільки такої не було), тобто строк пред'явлення наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 встановлюється з 14.05.2013 по 14.05.2016, отже, на дату звернення до суду з заявою про поновлення пропущеного строку пред'явлення наказу до виконання та її розгляду судом, строк пред'явлення наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 є таким, що сплинув.
Суд зазначив, що підставою для поновлення строку пред'явлення наказу до виконання в силу ст.119 Господарського процесуального кодексу України є існування обставин поважності пропуску такого строку. Такі причини поважності пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання оцінюються судом, виходячи з обґрунтування поважності цих причин, наданих доказів за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.
Так, заявник зазначає, він не отримував жодних документів, винесених у межах виконавчого провадження №12979679, з серпня 2009 року, в тому числі не отримував постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 14.05.2013 у межах виконавчого провадження №12979679 та самого виконавчого документа - наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2017 суд зобов'язав Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надати суду копії матеріалів виконавчого провадження ВП№12979679 (у повному обсязі) з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі № 34/3-8/160; докази направлення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу ВП№12979679 від 14.05.2013.
Разом з тим, 24.07.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшли документи на виконання вимог ухвали суду та пояснення, згідно з якими державний виконавець зазначає про неможливість надати копію матеріалів виконавчого провадження, оскільки такі матеріали знищено, в підтвердження чого надає акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 27.02.2017; з огляду на наведене,             державним виконавцем надано інформаційну довідку з ЄДРВП.
За змістом ст.31 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV в редакції, чинній на дату винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 14.05.2013, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Суд зазначив, що саме державний виконавець повинен довести, що ним вчинялись всі дії, передбачені законом, необхідні для належного виконання його обов'язків. 
Оскільки Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України як органом, що виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві та на якого покладено обов'язок з доведення факту відправлення стягувачеві документів, не надано суду жодних доказів у підтвердження направлення стягувачеві такого виконавчого документу - наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 разом з постановою в межах виконавчого провадження №12979679 від 14.05.2013, враховуючи, що стягувач факт отримання будь-яких документів щодо даного виконавчого провадження з серпня 2009 року заперечує, у суду відсутні підстави вважати, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направлялись на адресу стягувача постанова, винесена в межах виконавчого провадження №12979679, від 14.05.2013 та виконавчий документ - наказ Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160.
Суд першої інстанції вказав, що наведені вище обставини дають підстави для висновку, що стягувач був позбавлений реальної можливості пред'явити наказ Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 до виконання протягом строку його пред'явлення до виконання після переривання, у період з 14.05.2013 по 14.05.2016, а також до моменту звернення до суду з заявою про поновлення пропущеного строку пред'явлення наказу до виконання, що, за висновками суду свідчить про поважність причин пропуску стягувачем строку пред'явлення наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 до виконання.
При цьому, щодо доводів боржника, що стягувач повинен належним чином слідкувати за станом виконавчого провадження, суд зазначив наступне.
Стягувач як сторона виконавчого провадження, яка зацікавлена у виконанні рішення суду, має право слідкувати за станом виконавчого провадження, в тому числі шляхом ознайомлення у будь-який час з матеріалами виконавчого провадження (ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV та ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII), в тому числі з урахування встановлених законом строків здійснення виконавчого провадження.

Водночас, за змістом ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 18.09.2008, державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Однак, як вбачається з матеріалів справи, строк виконання наказу суду в межах виконавчого провадження №12979679 було порушено, оскільки постанову про відкриття виконавчого провадження було винесено 25.05.2009, тоді-як постанову про повернення виконавчого документа стягувачу - 14.05.2013 (судом враховано, що виконавче провадження №12979679 зупинялось за постановою від 12.06.2009 та постановою від 10.08.2009 було поновлене). 

Відтак, сукупні у справі докази дають підстави для висновку про наявність у стягувача обґрунтованих підстав вважати, що виконавчий документ - наказ Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160, перебуває на виконанні, з огляду на недотримання державним виконавцем в цілому строків здійснення виконавчого провадження.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що стягувач не міг пред'явити наказ Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 до виконання протягом строку пред'явлення до виконання, оскільки фізично такий наказ (за наслідками винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу) не був йому відправлений, тоді-як стягувач, за висновками суду, правомірно сподівався на те, що цей наказ перебуває на виконанні.

01.11.2017 Київський апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Державного агентства резерву України  на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 у справі №34/3-8/160 задовольнив, ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 у справі №34/3-8/160 скасував, прийняв нову ухвалу, якою в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про поновлення пропущеного строку для пред'явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 відмовив повністю. Також даною ухвалою стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Державного агентства резерву України  1600  (одну тисячу шістсот) 00       грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова мотивована тим, що пунктом 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та         ст. 43 ГПК України передбачено, що однією з засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. У відповідності до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Правила допустимості доказів у процесуальному праві розуміється як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Згідно зі ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду. 

Як вбачається з поданих до суду пояснень, матеріали виконавчого провадження щодо виконання наказу №34/3-8/160, які містили всі документи щодо вчинення виконавчих дій та докази направлення винесених постанов учасникам виконавчого провадження, відповідно до акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення за 2013 рік від 27.02.2017, були вилучені та знищені шляхом подрібнення та пресування, про що складено акт знищення документів №18/1 від 01.03.2017 (а.с. 178 том 5). З урахуванням знищення матеріалів виконавчого провадження, у Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відсутня можливість для представлення належних доказів направлення на адресу стягувача наказу Господарського суду міста Києва №34/3-8/160 від 18.09.2008 рекомендованим листом з повідомленням про вручення у відповідності до ст.31 Закону України "Про виконавче провадження".

Однак колегія суддів звернула увагу, що рішення суду не може ґрунтуватись на відсутності доказів, тим більше коли особа з об'єктивних причин не може надати відповідні докази, будь-який висновок суду повинен бути підтверджений належним доказом у справі, якому суд надає відповідну оцінку.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що не лише Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повинен довести факт направлення виконавчих документів стягувачу, але і сам стягувач повинен довести обставини, на які посилається в обґрунтування своєї заяви, зокрема повинен довести поважність причини пропуску строку на пред'явлення виконавчого документа, повинен довести обставини ненадходження до нього постанови державного виконавця та виконавчого документа.

Колегія суддів звернула увагу, на те, що поважними можна визнати лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення стороною у справі процесуальних дій.

В кожному випадку суд з врахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені в обґрунтування заяви про відновлення строку для пред'явлення наказу до виконання, та робить мотивований висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.

Тобто, причини поважності пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання оцінюються судом, виходячи з обґрунтування заявником (стягувачем) поважності цих причин. При цьому, приймаючи відповідне рішення, суд повинен надати оцінку представленим доказам, зазначити їх вагомість в підтвердженні тих чи інших обставин. 

Однак, ПАТ "Укрнафта" не надало жодних належних та допустимих доказів зі своєї сторони на підтвердження того, що у період 2013 року не отримувало постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа та не отримувало самого наказу суду. Відтак, твердження про те, що ПАТ "Укрнафта" не отримувало постанови державного виконавця від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа та не отримувало наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008, у зв'язку з тим, що Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не направляв таких документів стягувачу є лише припущенням, а не доведеним фактом.

Як стверджує сам заявник, він лише у 2009 році отримав останню інформацію щодо виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва  18.09.2008. При цьому, суд звертає увагу, що ПАТ "Укранафта", як стягувач за виконавчим документом, з 2009 року до 2017 року, тобто майже вісім років будь-яких дій, спрямованих на з'ясування підстав, чому не виконується наказ суду від 2008       року не вчинив, хоча згідно з приписами Закону України "Про виконавче провадження", сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження, оскаржувати дії (бездіяльність) державного виконавця з питань виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими цим Законом.

При цьому, позивач не вказав, які саме поважні, об'єктивні, не залежні від його волі обставини перешкоджали йому протягом восьми років звернутись до виконавчої служби з заявою щодо з'ясування стану виконавчого провадження. Колегія суддів звертає увагу, що виконавче провадження було відкрито у 2009 році і лише у 2017 році стягувач звернувся із клопотанням про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

Таким чином, доводи, на які посилається заявник в обґрунтування своєї заяви, на думку колегії суддів не можна вважати поважною причиною пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання, оскільки такі обставини не доведені ПАТ "Укранфта" належними та допустимими доказами у справі. 

При цьому, апеляційний суд погодився з висновками місцевого господарського суду, що єдиним доказом у  підтвердження того, які саме постанови були винесені державним виконавцем в межах виконавчого провадження №12979679, є інформаційна довідка ВП-спецрозділ з Єдиного реєстру виконавчих проваджень від 20.07.2017 щодо виконавчого провадження №12979679, а також що у зв'язку з пред'явленням наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 до виконання, строк його пред'явлення переривався в порядку п.1 ч.1 ст.23 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду зазначила, що підставою для повернення виконавчого документа стягувачу - ПАТ "Укрнафта" стало неможливість вчинення державним виконавцем дій щодо звернення стягнення на кошти чи на інше майно боржника, у зв'язку з набранням чинності Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", який встановлював інший порядок виконання рішень суду, за якими боржниками виступали державні органи. 

З огляду на наведене, враховуючи, що постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві було винесено державним виконавцем 14.05.2013, колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що трирічний строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, тобто з 14.05.2013 по 14.05.2016, отже, на дату звернення до суду з заявою про поновлення пропущеного строку пред'явлення наказу до виконання та її розгляду судом, строк пред'явлення наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 є таким, що сплив.

Разом з тим, щодо  клопотання ПАТ "Укрнафта" про припинення апеляційного провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що   апеляційне провадження було порушено помилково, без достатніх правових підстав, так як апелянт звернувся до суду з пропуском встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку на подання апеляційної скарги на ухвалу суду,   колегія суддів зазначила наступне.

Конституція України  статтею 129 закріплює основні засади судочинства серед яких (п.8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи, та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року№16-рп/2012 зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 зазначено, що право на судовий захист конкретизовано статтею 6 Закону України "Про судоустрій  України", відповідно до даної нормі всім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав, свобод і законних інтересів незалежним і неупередженим судом, утвореним відповідно до закону. Право на судовий захист передбачає також можливість звернення всіх учасників судового провадження до судів апеляційної та касаційної інстанцій.

У Рішенні Конституційного Суду України від 11.12.2007 року №11-рп/2007 реалізацією  права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень в апеляційному та касаційному порядку, що гарантує відновлення порушенних прав і охоронюваних законом інтересів особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 28 квітня 2010 року №12-рп/2010 Конституційний Суд дійшов висновку про можливість апеляційного оскарження судового рішення у випадках, коли закон не містить прямої заборони на таке оскарження.

У Рішенні Конституційного суду України від 08 липня 2010 №18-рп/2010 Конституційний Суд зазначив "право на апеляційне оскарження розглядається як складова права на судовий захист: реалізацію права особи на судовий захист може бути здійснено також шляхом апеляційного  оскарження актів судів першої інстанції, оскільки їх перегляд у такому порядку гарантує відновлення порушених прав. Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті частин 1,2 статті 55, п.8 частини 3 ст.129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду будь-якої інстанції відповідно до закону.

У відповідності до положень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні  правосуддя" Конституція України, як зазначено у статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону, чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції, і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

За приписами ст.91 Господарського процесуального кодексу України сторони у справі, прокурор,треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. ГПК передбачає , також, що усі ухвали суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. При цьому стаття 106 ГПК України визначає вичерпний перелік ухвал, які можливо оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду, решта ухвали оскаржуються шляхом подання заперечення на ухвалу, яке включається до апеляційної скарги на рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.106 ГПК України ухвала суду про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання оскаржується за правилами ст.106 ГПК України, за копіями матеріалів справи, необхідних для розгляду апеляційної скарги. При цьому апеляційний суд у випадку недостатності матеріалів не позбавлений права витребувати в суду першої інстанції копії інших матеріалів чи справи в цілому.

Згідно вимог ст.93 ГПК України апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'яти днів з дня їх проголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мельник проти України (заява № 23436/03) від 28.03.2006 правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Скорик проти України" від 08.01.2008 (ухвала ЄС щодо прийнятності заяви) Суд дійшов висновку що право на суд не є абсолютним, воно може  підлягати обмеженням, однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом в такій спосіб і до такої міри, що  саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються та метою, яку намагаються досягнути. Норми, що регулюють строки на апеляційне оскарження, безумовно мають на меті забезпечення здійснення належного правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що такі норми будуть застосовані. Однак норми, або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби юридичного захисту. У своїх рішеннях Суд підкреслює, що оскільки питання застосування строків на апеляційне оскарження стосуються принципу юридичної визначеності, воно стосується не тільки проблеми трактування правової норми в звичайному сенсі, але й проблеми недоцільного формування процесуальної вимоги, яке може перешкодити розгляду  позову по суті, таким чином спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист.

При цьому колегія звернула увагу на те, що норми ст. 93,97  ГПК України не містять прямої вказівки на необхідність та обов'язковість винесення судом окремої ухвали про розгляд клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення /ухвали місцевого господарського суду про визнання причин пропуску строку поважними. Визнання підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження поважними, поновлення такого строку суд вирішує при прийнятті апеляційної скарги до провадження, оцінюючи обставини та доводи у сукупності, про що виноситься ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження чи про повернення апеляційної скарги скаржнику. В Ухвалі суду про прийняття апеляційної скарги до провадження від 25.09.2017 судом зазначено , що апеляційна скарга подана з дотриманням вимог ст.ст. 93, 94, 95 ГПК України, суд визнав подані скаржником матеріали достатніми для прийняття апеляційної скарги до провадження.

Приймаючи до провадження апеляційну скаргу, судом апеляційної інстанції було взято до уваги, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду прийнята судом 04.08.2017, не містить відмітки суду про дату виготовлення та підписання повного тексту, при цьому направлена сторонам, згідно відмітки суду на звороті останнього аркуша ухвали лише 23.08.2017, що згідно практики Вищого господарського суду України підлягає врахуванню судом при обчисленні процесуального строку на подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга направлена скаржником, згідно штемпелю поштової установи на конверті 31.08.2017, тобто з врахуванням святкових днів, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.11.2016 №850-р "Про перенесення робочих днів у 2017 році", подана в межах строків встановлених законом, і надійшла до місцевого господарського суду 04.09.2017.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції відхилив клопотання позивача про припинення апеляційного провадження у справі.

17.11.2017 Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" подано касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі № 34/3-8/160 до Вищого господарського суду України. 

У касаційній скарзі Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017  у справі № 34/3-8/160 повністю, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 у справі № 34/3-8/160 - залишити в силі.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 05.12.2017 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12.12.2017.  

Ухвалою Вищого господарського суду України від 12.12.2017 заявлений Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя - Поляк О.І. (доповідач), судді: Данилова М.В., Корсак В.А. у справі № 34/3-8/160 відхилено.

На підставі пункту 5 статті 31, підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) та за розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України № 38-р від 15.12.2017 вказану касаційну скаргу разом зі справою № 34/3-8/160 передано до Касаційного господарського суду.

За приписами підпункту 4 пункту 1 Розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII), касаційні скарги (подання) на судові рішення у господарських справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23.01.2018 касаційна скарга була отримана Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23.01.2018 року у справі № 34/3-8/160 визначено колегію суддів у складі:    Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Краснов Є.В., Мачульський Г.М.

24.01.2018 суд постановив ухвалу про прийняття касаційної  скарги  Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 до провадження та здійснення її розгляду у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи, а також визначено строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, до Касаційного господарського суду   до  08.02.2018. 

Скаржник (Публічне акціонерне товариство "Укрнафта",   заявник)  мотивує свою касаційну скаргу тим,  що постанова Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі №34/3-8/160 прийнята з порушенням матеріального та процесуального права.

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" вважає, що апеляційний суд, в порушення ч.2 ст. 93, п.4 ч.1 ст. 97, ст.86 Господарського процесуального кодексу України, прийняв  апеляційну скаргу Державного агентства резерву України, яка була подана з порушенням процесуального строку і не містила заяви/клопотання про його поновлення.

В обґрунтування зазначеного скаржник зазначає, що як вбачається з першої  сторінки апеляційної  скарги Держрезерву (а.с.178) на ухвалу місцевого господарського суду, ця апеляційна скарга зареєстрована  місцевим господарським судом лише  04.09.2017, а враховуючи, що оскаржувана ухвала винесена 04.08.2017, апеляційна скарга подана після закінчення строків, установлених ч.1 ст. 93 ГПК України. Тому вказана апеляційна скарга повинна була містити заяву/клопотання про поновлення строку подання апеляційної скарги, однак такої  заяви/клопотання не містить. 

Крім того,  ухвала апеляційного суду від 25.09.2017 про прийняття  апеляційної скарги Держрезерву  не містить рішення суду  та мотивів щодо поновлення пропущеного процесуального строку, що на думку заявника є порушенням ч.2       ст. 93, п.4 ч.1 ст. 97, п.3 ч.2 ст.86 Господарського процесуального кодексу України.

Також скаржник вважає, що апеляційний суд, з урахуванням висновку про застосування п.9 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", неправильно застосував п.1 ч.1 ст. 23 Закону України "Про виконавче провадження", зазначивши, що трирічний строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, тобто з 14.05.2013 по 14.05.2016, якщо виходити з правової позиції апеляційного суду щодо наявності законодавчої заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти Держрезерву, встановленої Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

На думку ПАТ "Укрнафта", апеляційний суд неправильно застосував статті 33 та 43 ГПК, оскільки заявник надав копію службової записки №01.1-14/116 від 20.07.2017 за підписом Поліщук О.О. - начальника служби Голови Правління, Серетаря Правління ПАТ "Укрнафта" за результатами перевірки вхідної кореспонденції за 2013 рік, як  доказ щодо неотримання постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, а тому і наказу (оскільки наказ повинен був бути повернутий разом із постановою), тобто виконав свій обов'язок щодо надання відповідних доказів. 

При цьому, скаржник вважає, що надані Відділом примусового виконання рішень (ВПВР) докази, які підтверджують знищення матеріалів виконавчого провадження №12979679, що в свою чергу містили всі документи щодо вчинення виконавчих дій та докази направлення винесених постанов учасникам виконавчого провадження,  не можуть довести надіслання  постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Також заявник зазначає, що  навіть Держрезерв, як сторона виконавчого провадження - боржник,  не міг знайти у себе копію постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, про що представник Держрезерву зазначив у судовому засіданні, що відбулось 01.11.2017.

Скаржник вважає, що апеляційний суд порушив принципи рівності і змагальності, оскільки за відсутності належних і допустимих доказів задовольнив апеляційну скаргу. 
 
Від ПАТ "Укрнафта" надійшли письмові пояснення, в яких заявник посилається на правові позиції Вищого господарського суду України, викладені в постановах від 23.03.2016 у справі №5023/4847/11 та від 26.11.2015 у справі №2/5025/178/12,  що на думку ПАТ "Укрнафта" склались в аналогічних спорах.

Державне агентство резерву України надало відзив  на касаційну скаргу, в якому просить суд  відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити в силі постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017, оскільки вважає, що ПАТ "Укрнафта" у зв'язку зі своєю бездіяльністю протягом майже 8 років та неналежною реалізацією свої прав стягувача у даному провадженні, передбачених статтями 12, 85 Закону України "Про виконавче провадження", без поважних причин пропустив строк для пред'явлення наказу до виконання, що спростовує його твердження щодо відсутності вини позивача у несплаті відповідачем заборгованості. 

ПАТ "Укрнафта" надало відповідь на відзив боржника, у якому викладені заперечення щодо обставин, викладених Державним агентством резерву України у відзиві на касаційну скаргу.

Від  третіх  осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору,  на стороні відповідача    відзивів  на касаційну скаргу не  надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:
"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахування викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи Скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи.   

Відповідно до наведеної ст.300 Господарського процесуального кодексу України саме перевірка і переоцінка доказів та встановлення по новому фактичних обставин справи не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи скаржника про порушення апеляційним судом ч.2 ст.93, п.4 ч.1 ст. 97, п.3 ч.2 ст.86 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Приймаючи до провадження апеляційну скаргу, судом апеляційної інстанції було взято до уваги, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду прийнята судом 04.08.2017, не містить відмітки суду про дату виготовлення та підписання повного тексту, при цьому направлена сторонам, згідно відмітки суду на звороті останнього аркуша ухвали лише 23.08.2017. Апеляційна скарга направлена скаржником, згідно штемпелю поштової установи на конверті 31.08.2017, тобто з врахуванням святкових днів, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.11.2016 №850-р "Про перенесення робочих днів у 2017 році", подана в межах встановленого  строку з дати фактичного направлення стороні оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, і надійшла до місцевого господарського суду 04.09.2017.

Таким чином, апелянт діяв в межах строків з моменту реального отримання оскаржуваної ухвали та реальної можливості написати на неї апеляцію, що і було обґрунтовано прийнято до уваги апеляційним судом при прийнятті апеляційної скарги з метою недопущення порушення права сторони на апеляцію з підстав несвоєчасного надіслання йому ухвали судом першої інстанції.
  
Щодо інших доводів скаржника колегія суддів приймає до уваги, що постановою Верховного Суду від 22.02.2018 по даній справі касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на  постанову Київського апеляційного господарського суду  від  01.11.2017 у справі №34/3-8/160  задоволено повністю, постанову Київського апеляційного господарського суду  від 01.11.2017 у справі №34/3-8/160 скасовано повністю, ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 у справі №34/3-8/160, якою, зокрема, визнано недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, залишено в силі.

Дана постанова має наслідком відновлення вищевказаного виконавчого провадження, що усуває факт пропущення стягувачем строку для пред'явлення наказу до виконання, а отже і необхідність його відновлення. 

Згідно з ч.1  ст.309  Господарського процесуального кодексу України:
"Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність  касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" залишити без задоволення, а  постанову Київського апеляційного господарського суду  від  01.11.2017 у справі №34/3-8/160  - без змін.  

У зв'язку  з тим, що  суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України,   Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу   Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на  постанову Київського апеляційного господарського суду  від  01.11.2017 у справі №34/3-8/160  залишити без задоволення.

2.  Постанову Київського апеляційного господарського суду  від  01.11.2017 у справі №34/3-8/160  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             І. Кушнір

Судді                                                                                                          Є. Краснов

                                                                                                                         Г. Мачульський