Постанова
Іменем України 
 
29 січня 2018 року
м. Київ
 
справа № 757/43468/15-ц
 
провадження № 61-1587св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5, 
відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
третя особа - ОСОБА_7, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва у складі судді Литвинової І. В. від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Музичко С. Г., Рейнарт І. М. від 21 липня 2016 року,
В С Т А Н О В И В :
16 листопада ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), третя особа: ОСОБА_7 про визнання кредитного договору недійсним. 
 
Позовна заява мотивована тим, що між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та позивачем 16 серпня 2006 року укладено кредитний договір № 014/0043/74/63300, відповідно до умов якого позивачу було надано кредитні кошти у розмірі 122 000,00 доларів США, строком на 240 місяців, тобто по 16 серпня 2026 року, із сплатою 12 % річних.
Всупереч вимогам пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 2. 1, 3. 2 постанови  Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про  умови кредитування та сукупну вартість кредиту» відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, інформації у письмовій формі про умови кредитування, а кредитний договір не містить графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. Використання відповідачем грошової одиниці США, як зобов'язання за споживчими кредитами без будь-якого посилання на національну валюту є внесенням у кредитний договір умови, яка є дискримінаційною, що у відповідності до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання кредитного договору недійсним.
Із урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив позов задовольнити.
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оспорюваний позивачем договір не суперечить вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду, позивачем не надано доказів недійсності договору та (або) його нікчемності. Крім того, ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору, а зміна валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для визнання кредитного договору недійсним. 
У касаційній скарзі ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем було допущено істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання споживачу повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у зв'язку із чим ОСОБА_4 був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Крім того, всі валютні ризики за кредитним договором було покладено на позивача, що є несправедливим і призводить до істотного дисбалансу інтересів та порушує принцип рівності сторін договору.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня               2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
11 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Відповідно до змісту частини 1 статті 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, виходили із того, що позивачем не доведено невідповідність укладеного договору вимогам чинного законодавства та не надано доказів недійсності договору або ж його нікчемності. Позивач не скористався своїм правом відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору. Крім того, протягом дії кредитного договору позивач тричі укладав з відповідачем додаткові угоди, погоджуючи зміни до кредитного договору, але не звертався за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції. Судами вірно застосовано положення статей 526, 627, 628, 629 ЦК України до спірних правовідносин. Позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає положенням статей 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». 
Правові підстави для визнання кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору відсутні, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними. Позивач не довів введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.
Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, залишити без задоволення.
Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді | Є. В. Синельников
| О. В. Білоконь
| С. Ф. Хопта