Постанова
Іменем України 
 
25 січня 2018 року
м. Київ
 
справа № 366/196/16-ц
 
провадження № 61-1694 св 17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного у складі:
 
головуючого - Висоцької В. С.
 
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П., 
 
учасники справи:
боржник | - | ОСОБА_3,
орган ДВС | - | Відділ державної виконавчої служби Іванківського міжрайонного управління юстиції у Київській області (надалі - ВДВС Іванківського МРУЮ),
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Іванківського районного суду Київської області у складі судді Слободян Н. П. від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі суддів: Даценко Л. М., Білоконь О. В., Савченка С. І., від 02 червня 2016 року
 
Встановив:
 
20 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати дії державного виконавця ВДВС Іванківського МРУЮ Яковенка Ю. В. незаконними та скасувати його постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29 березня 2010 року, а також постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06 липня 2010 року.
 
Скарга мотивована тим, що рішенням Іванківського районного суду Київської області від 07 квітня 2006 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання двох неповнолітніх дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 30% всіх видів його заробітку, починаючи з 17 березня 2006 року до повноліття дітей.
 
На виконання вказаного рішення Іванківським районним судом видано виконавчий лист № 2-194 від 07 квітня 2006 року, на підставі якого і за заявою стягувача - ОСОБА_8, державним виконавцем ВДВС Іванківського МРУЮЯковенкомЮ. В. 17 травня 2006 року відкрито виконавче провадження.
 
Постановами державного виконавця ВДВС Іванківського МРУЮ Яковенка Ю. В. від 29 березня 2010 року та від 06 липня 2010 року накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_3, та оголошено заборону на його відчуження.
 
ОСОБА_5 вважає, що такі дії державного виконавця Яковенка Ю. В. та зазначені постанови є незаконними, оскільки всупереч вимогам ст. ст. 50, 55 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець, наклавши арешт на земельну ділянку, не мав та не має на меті її реалізовувати, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого документу, що не передбачено актами законодавства України.
 
Крім того, державним виконавцем не було складено акта опису й арешту майна на земельну ділянку, а тому дії державного виконавця є незаконними, а постанови про накладення арешту на земельну ділянку та на все майно є протиправними та підлягають скасуванню.
 
Також ОСОБА_5 посилається на те, що в порушення частини другої статті 55 зазначеного Закону державний виконавець наклав арешт на все майно: 1/4 частину квартири, земельну ділянку, земельний пай та автомобіль, яке значно перевищує заборгованість по аліментам, яка на час подачі до суду скарги складала близько 26 000 грн., а тому такі дії державного виконавця є неправомірними, а винесення відповідної постанови про арешт всього майна та оголошення заборони на його відчуження суперечить вимогам ч. 2 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження». 
 
Крім того, ОСОБА_5 зазначає, хоча і не має постійного місця роботи, однак має пенсію, з якої майже кожного місяця здійснював перерахування (сплату) аліментів на користь ОСОБА_8 на утримання неповнолітніх дітей, що підтверджується розрахунками УПФ м. Іванкова, тому, виходячи з вимог ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», у державного виконавця були відсутні підстави для накладання арешту на все майно, оскільки боржник кожного місяця здійснював перерахування аліментів на користь ОСОБА_8
 
Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 23 лютого 2016 року поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду, у задоволенні скарги відмовлено. 
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконавче провадження стосовно боржника ОСОБА_3, як платника аліментів, незавершене, він має значну заборгованість по сплаті аліментів, відповідно і дії державного виконавця щодо накладення арешту на все його майно для забезпечення реального виконання рішення суду вчинені в межах його повноважень і є правомірними. 
 
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення Іванківського районного суду Київської області від 23 лютого 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_3, як платника аліментів, незавершене, він має значну заборгованість у рамках зведеного виконавчого провадження (відкритого відповідно до постанови про об'єднання у зведене виконавче провадження від 18 березня 2008 року), тому оскаржувані дії державного виконавця та постанови про накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_3, та оголошення заборони на його відчуження від 29 березня 2010 року та від 6 липня 2010 року є правомірними, прийняті та вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, і права та свободи заявника не було порушено.
 
У касаційній скарзі, поданій 06 серпня 2016 року, ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Іванківського районного суду Київської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року, постановити нове рішення яким визнати дії державного виконавця ВДВС Іванківського МРУЮЯковенка Ю.В. незаконними, визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця ВДВС Іванківського МРУЮЯковенка Ю.В. про арешт майна боржника від 29 березня 2010 року, визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця ВДВС Іванківського МРУЮ Яковенка Ю.В. про арешт майна боржника та заборону на його відчуження від 06 липня 2010 року.
 
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_3 посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зауважує, що судами попередніх інстанцій абсолютно не взято до уваги ту обставину, що державним виконавцем взагалі не складався акт опису й арешту майна на земельну ділянку, земельні паї, автомобіль, які йому належать, а державним виконавцем лише винесено постанову про оголошення заборони відчуження зазначеного майна, про що його навіть вчасно не було повідомлено. Крім того, судом першої інстанції не перевірено наявності акта опису й арешту майна (земельної ділянки) в матеріалах виконавчого провадження.
 
ОСОБА_3 також зазначає, що державний виконавець, накладаючи арешт на земельну ділянку, не мав та не має на меті реалізовувати її, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого документа.
 
Вказує, що постанови державного виконавця порушують його права та інтереси на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому майном.
 
Крім того, судами не враховано, що старшому сину ОСОБА_3 ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) виповнилося 18 років, а тому борг по аліментах не зростає, а навпаки зменшується. 
 
Орган державної виконавчої служби не скористався правом на подання заперечень на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.
 
29 грудня 2017 року справу передано на розгляд Верховного Суду.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (надалі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. 
 
До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права (у відповідній редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).
 
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Частиною 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.
 
Згідно з частиною першою статті 14 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду зі скаргою) судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
 
Згідно з частиною першої статті 2 Закону примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
 
Частиною першою та другою статті 74 Закону встановлено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. У разі неможливості стягнення аліментів із заробітної плати чи інших доходів боржника протягом трьох місяців підряд, якщо боржник не працює і не одержує доходів, стягнення звертається на майно боржника.
 
Розмір заборгованості по аліментах визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник в цей період не працював, заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Державний виконавець у разі надходження виконавчого документа повинен підрахувати розмір заборгованості по аліментах і повідомити про нього стягувача і боржника(частина 3 статті 73 Закону).
 
Статтею 50 Закону передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.
 
У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на грошові кошти боржника. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем.
 
Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.
 
Статтею 55 Закону визначено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (частина перша).
 
Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника (частина друга).
 
Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, або до суду у 10-денний строк (частина третя).
 
Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису й арешту майна боржника. Під час проведення опису й арешту майна боржника державний виконавець вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби - обмежити права користування майном або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин (частина четверта).
 
Арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб (частина шоста).
 
Відповідно до вимог статті 56 Закону під час проведення опису боржник має право зазначити ті види майна або предмети, на які слід звернути стягнення в першу чергу. Державний виконавець зобов'язаний задовольнити вимоги боржника, якщо вони не порушують інтересів стягувача і не ускладнюють виконання рішення.
 
Частиною восьмою статті 70 Закону визначено, що звернення стягнення на пенсію здійснюється відповідно до Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».
 
Відповідно до пункту третього частини 2 статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування» з пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру: на утримання членів сім'ї (аліменти)….
 
Статтею 383 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду зі скаргою - 20 січня 2016 року) встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті визначає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі виконавчого листа № 2-194, виданого 07 квітня 2006 року Іванківським районним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 30% заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 березня 1006 року до їх повноліття, державним виконавцем ВДВС Іванківського МРУЮ Яковенком Ю. В. відкрито виконавче провадження з виконання даного виконавчого листа відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 травня 2006 року. 
 
20 лютого 2008 року УПФУ в Іванківському районі направлено розпорядження державного виконавця №175/9-08 та запропоновано з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику після відрахувань податків та зборів проводити утримання в розмірі 20% з пенсії, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття, починаючи з 19 лютого 2008 року.
 
18 березня 2008 року державним виконавцем ВДВС Іванківського МРУЮЯковенком Ю. В. винесено постанову про об'єднання у зведене виконавче провадження № 1/9-08 виконавчі провадження № 62/9-08 від 17 травня 2006 року та № 175/9-08 від 19 лютого 2008 року з примусового виконання виконавчих листів № 2-194 від 07 квітня 2006 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліментів у розмірі 30% заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, та № 2-28 від 18 лютого 2008 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 аліментів у розмірі 20%, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до повноліття дитини. 
 
Судами встановлено, що приписами пункту 2 статті 182 Сімейного кодексу України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 Сімейного кодексу України, а за виконавчими документами з боржника щомісячно слід стягувати не менше 90 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку ( на трьох дітей), що в значній мірі перевищує 50 % суми пенсії, що отримує боржник, а тому щомісячно утворюється заборгованість по сплат аліментів.
 
Відповідно до акта державного виконавця від 29 березня 2010 року заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів станом на 29 березня 2010 року на користь ОСОБА_10 становить 9 849, 28 грн., а на користь ОСОБА_9 - 3 841, 53 грн., що разом становить - 13 690, 82 грн. 
 
У зв'язку з тим, що боржником рішення суду в повному обсязі не виконувалося,29 березня 2010 року державним виконавцем ВДВС Іванківського МРУЮЯковенком Ю.В. винесено постанову (серія АА № 888543) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3, а саме: земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_3 
 
06 липня 2010 року державним виконавцем ВДВС Іванківського МРУЮ ФедіркомЮ. А. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою встановлено, що боржником рішення суду в повному обсязі не виконується та накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_3.
 
06 липня 2010 року державним виконавцем ВДВС Іванківського МРУЮФедірком Ю. А. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою встановлено, що боржником рішення суду в повному обсязі не виконується та накладено арешт на все рухоме майно, що належить ОСОБА_3.
 
Згідно з актом опису й арешту майна від 22 листопада 2010 року державним виконавцем ВДВС Іванківського МРУЮЯковенком Ю. В. при примусовому виконані виконавчих листів № 2-194 від 07 квітня 2006 року та № 2-28 від 18 лютого 2008 року проведено опис майна, що належить боржнику, а саме: 1/4 частина будинку за адресою с. Блідча, вул. Кибенка, 45/ 2.
 
Також судами встановлено, що з 01 грудня 2008 року ОСОБА_3 не працює, отримує пенсію по загальному захворюванню (інвалідність 2 групи).
 
Станом на 01 лютого 2016 року заборгованість по аліментах ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 становила 33 091,54 грн.
 
Крім того, ОСОБА_3 намагався реалізувати земельну ділянку, на яку постановою ВДВС від 29 березня 2010 року накладено арешт, проте рішенням апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_12 до ОСОБА_3, Блідчанської сільської ради Іванківського району Київської області про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним, визнання права власності на земельну ділянку.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків, що оскільки виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_3, як платника аліментів, не завершене, він має значну заборгованість по сплаті аліментів, а тому дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_3, та оголошення заборони на його відчуження від 29 березня 2010 року та від 6 липня 2010 року є правомірними, прийняті та вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, права та свободи боржника не було порушено. Судами обґрунтовано застосовані норми статей 50, 55, 74 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідній редакції, а тому підстави для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції відсутні. 
 
Доводи ОСОБА_3, наведені в касаційній скарзі не спростовують висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях попередніх інстанцій, фактично дублюють його доводи при розгляді справи судами попередніх інстанцій, яким судами була надана належна правова оцінка в сукупності з встановленими обставинами справи. 
 
Враховуючи, що судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,
 
Постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Іванківського районного суду Київської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області 02 червня 2016 року залишити без змін.
 
Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             В. С. Висоцька 

Судді:                                                                                                          С. Ю. Мартєв 

                                                                                                                      В.В. Пророк

                                                                                                                      І.М. Фаловська

                                                                                                                      С.П. Штелик