Постанова
Іменем України 
 
23 січня 2018 року
м. Київ
 
справа №227/1930/16-ц
 
провадження № 61-648св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ХоптиС. Ф., 
ЧернякЮ. В.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_3, 
відповідач - товариство з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області у складі судді Тітової Т. А. 
від 12 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Краснощокової Н. С., Корчистої О. І., Дудар І. О. 
від 19 жовтня 2016 року 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку.
Позовна заява мотивована тим, що з 26 липня 2005 року по 03 серпня 
2012 року позивач працював у відповідача на посаді електрослюсаря підземного 4 розряду підготовчої дільниці з повним робочим днем під землею. За час роботи він мав право на щорічну відпустку у кількості 
66 календарних днів, яка складалася: із основної відпустки - 
28 календарних днів, додаткової відпустки за роботу у шкідливих та важких умовах праці - 14 календарних днів та додаткової відпустки за особливий характер роботи (в підземних умовах) - 24 календарні дні. Проте, при звільненні відповідач не виплатив належну йому компенсацію за усі невикористані дні щорічної відпустки.
 
Посилаючись на зазначені обставини, просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 49 днів за період роботи з 2005 по 2012 роки у розмірі 11 896 грн 71 коп.
 
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області
від 12 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року, у задоволенні позову 
ОСОБА_3 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що при звільненні позивачу була виплачена компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, яка правильно розрахована відповідачем відповідно до періоду фактичної роботи позивача у шкідливих і важких умовах праці, при особливому характері роботи.
 
08 листопада 2016 року ОСОБА_3 подав до суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги положення чинного законодавства України, відповідно до яких до стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки, зараховується час щорічних основних та додаткових відпусток. 
 
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
 
Ухвалою судді Віщого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 18 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» про стягнення компенсації за невикористану відпустку призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
26 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обгрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
 
Проте зазначеним вимогам оскаржувана ухвала апеляційного суду не відповідає. 
 
Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 26 липня 2005 року по 03 серпня 
2012 року працював у товаристві з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» на посаді електрослюсаря підземного дільниці підготовчих робіт.
 
Відповідно до додатку № 1 до колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковим комітетом товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська», тривалість основної відпустки для електрослюсаря підземного дільниці підготовчих робіт складає 28 днів, тривалість додаткової відпустки за особливий характер роботи - 24 дні, тривалість додаткової відпустки за шкідливі і важкі умови праці - 14 днів.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з пунктами 9, 10 Порядку застосування Списку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість працівників в яких дає право на щорічну додаткову відпустку, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики 
від 30 січня 1998 року № 16 (далі - Порядок), додаткова відпустка надається пропорційно фактично відпрацьованому часу. У розрахунок часу, що дає право працівнику на додаткову відпустку, зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці не менше половини тривалості робочого дня, встановленого для працівників цих виробництв, цехів, професій і посад.
 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що час щорічних основної та додаткових відпусток не зараховується до часу, що дає право працівнику на додаткову відпустку.
 
Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, оцінив докази та ухвалив рішення без порушень норм матеріального та процессуального права, а тому підстав для його скасування немає.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками апеляційного суду.
 
Статтею 45 Конституції України гарантовано право кожного, хто працює, на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки.
 
У відповідності до частини другої статті 82 Кодексу Законів про працю України та частини другої статті 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки (статті 7 та 8цього Закону), зараховуються:
1) час фактичної роботи із шкідливими, важкими умовами або з особливим характером праці, якщо працівник зайнятий у цих умовах не менше половини тривалості робочого дня, встановленої для працівників даного виробництва, цеху, професії або посади;
2) час щорічних основної та додаткових відпусток за роботу із шкідливими, важкими умовами і за особливий характер праці;
3) час роботи вагітних жінок, переведених на підставі медичного висновку на легшу роботу, на якій вони не зазнають впливу несприятливих виробничих факторів.
 
Стажем роботи є період (строк), протягом якого особа перебуває в трудових відносинах. Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка (постановаКабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року N 637 Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних                      записів у ній).
 
Стаж роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки, має визначатись на підставі положень частини другої статті 82 Кодексу Законів про працю України та частини другої статті 9 Закону України «Про відпустки». 
Пункти 9, 10 Порядку не можуть застосовуватись всупереч вказаним вимогам закону.
 
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном, а також закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
 
Європейський суд з прав людини у справі «Кечко проти України» 
від 08 листопада 2006 року (заява №63134/00) встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в ситуації, коли заявник в силу спеціальних та чинних на той період часу положень національного законодавства мав виправдані очікування (матеріальний інтерес) щодо отримання виплат, але вони йому сплачені не були. 
 
Виходячи зі змісту положень частини другої статті 82 Кодексу Законів про працю України та частини другої статті 9 Закону України «Про відпустки», позивач мав виправдані очікування на зарахування до стажу роботи, який дає право на щорічні додаткові відпустки, часу щорічних основної та додаткових відпусток за роботу із шкідливим, важкими умовами і за особливий характер праці.
 
У випадку, якщо щорічні додаткові відпустки не були повністю використані, позивач при звільненні мав законні сподівання на отримання компенсації за невикористані дні відпустки за 2005-2012 роки.
 
У порушення вимог ст. 212-214, 303 ЦПК України, в редакції від 18 березня 
2004 року, апеляційний суд зазначених вимог закону та обставин справи не врахував, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив, не звернув уваги на те, що суд першої інстанції неправильно встановив стаж роботи позивача, який дає право на щорічні додаткові відпустки, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін. 
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відсутність процесуальної можливості з'ясувати обставини справи, а саме: встановити стаж роботи позивача, визначити кількість днів невикористаної додаткової відпустки, перевірити або провести розрахунок компенсації за невикористану відпустку, перешкоджають Верховному Суду ухвалити нове судове рішення, тому справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити наявні у справі докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першоїсудової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                        Д. Д. Луспеник
 
Судді                                                                                                                О. В. Білоконь
 
 Є.В. Синельников
     
    С. Ф. Хопта
 
                                                                                                                Ю.В.Черняк