Постанова
Іменем України
9 січня 2018 року 
м. Київ
справа № 756/13018/14-ц 
провадження № 61-1298 св  17
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Штелик С. П., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - адвокат Молявчик ОлексійВалерійович,
відповідач - ОСОБА_6,
представник відповідача - ОСОБА_7,
третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації,
представник третьої особи - ОСОБА_8
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного м. Києва від 17 березня 2016 року, постановлену у складі судді Музичко С. Г., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9, третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, 
 
ВСТАНОВИВ :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 9 жовтня 2014 року відкрито провадження у наведеній вище справі.
 
Ухвала місцевого суду мотивована тим, що позовна заява подана з додержанням вимог процессуального законодавства.
 
12 січня 2016 року ОСОБА_6подала апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції.
 
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_6 у відкритті апеляційного провадження на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва 
від 9 жовтня 2014 року.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наведені заявником підстави пропуску строку є неповажними та не подано доказів на підтвердження того, що вона зверталася до суду із заявою про видачу копії оскаржуваної ухвали, з урахуванням наявної в матеріалах справи судової повістки, яка отримана особисто відповідачем ОСОБА_6, додатком зазначена копія ухвали про відкриття провадження у справі (а. с. 24). Обізнаність відповідача про ухвалу місцевого суду підтверджено також заявою представника останньої про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні, поданою 
4 грудня 2014 року ( а. с. 27). 
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року, ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.
 
У червні 2016 року надійшли письмові заперечення позивача 
ОСОБА_4 на касаційну скаргу  з посиланням на обґрунтованість та законність оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції.
 
22 грудня 2017 року наведена вище цивільна справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
 
Згідно з частиною другою статті 294 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.
 
Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 69 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали).
 
Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статті 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.
 
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів,  щоб дізнатись  про  стан  відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі "Олександр Шевченко проти України", та "Трух проти  України" (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).
 
Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини 
від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України).
 
Отже, у разі оскарження судового рішення зі спливом значного періоду часу, заявником має бути наведено переконливі підстави для поновлення пропущеного процесуального строку.
 
Згідно з частиною третьою статті 27 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.
 
У частині третій статі 2 ЦПК України, в редакції після 15 грудня 2017 року, визначено основні засади (принципи) цивільного судочинства, зокрема неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункт 11).
 
Досліджені судом апеляційної інстанції судова повістка, яка отримана   особисто відповідачем ОСОБА_6, та заява представника останньої про відкладення розгляду справи, подана 
4 грудня 2014 року (а. с. 24, 27) свідчать про своєчасну обізнаність відповідача про постановлення 9 жовтня 2014 року Оболонським районним суду м. Києва ухвали про відкриття провадження у справі.
 
Відмовляючи ОСОБА_6 у відкритті апеляційного провадження на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва 
від 9 жовтня 2014 року, суд апеляційної інстанції визнав неповажними  наведені заявником підстави пропуску строку на апеляційне оскарження та правильно виходив із того, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.
 
При постановленні оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції діяв у межах процесуального закону.
 
Доводи касаційної скарги висновок суду не спростовують.
 
Посилання відповідача ОСОБА_6 у касаційній скарзі на те, що відкриття місцевим судом провадження у справі відбулось з порушенням правил підступності суд касаційної інстанції не бере до уваги, оскільки дане питання не є предметом касаційного перегляду.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з касаційною скаргою.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення. 
 
Ухвалу апеляційного м. Києва від 17 березня 2016 рокузалишити без змін.
 
Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, віднести на відповідача.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               В. С. Висоцька
 
С. Ю. Мартєв
 
С. П. Штелик