ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
31.01.2018 | Київ | К/9901/1773/18 161/9709/16-а
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_2 (ОСОБА_3) на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 серпня 2016 року (суддя: Пушкарчук В.П.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року (судді: Коваль Р.Й., Гуляк В.В., Судова-Хомюк Н.М.) у справі №161/9709/16-а  за позовом Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області до громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3 про примусове видворення за межі території України та поміщення у пункт тимчасового перебування, 
                                             в с т а н о в и в :
29 липня 2016 року Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України та управління ДМС України у Волинській області звернулися до Луцького міськрайонного суду Волинської області із вказаним позовом про примусове видворення за межі території України громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3 та поміщення його у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк до 18 (вісімнадцяти) місяців. 
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року, позов було задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої та апеляційної інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати такі рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що судами неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в оскаржуваних рішеннях, не відповідають обставинам справи. Так, зокрема, судами  не з'ясовано, чи не створюватиме виконання рішення про видворення для відповідача реальної загрози його життю, з урахуванням ситуації у країні його громадянського походження.
Крім того, зазначає, що розміщення іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування не може перевищувати 12 місяців, та, по своїй суті, є позбавленням волі, оскільки, на його думку,  підстав для примусового видворення немає, - то й відсутні підстави для поміщення його в пункт тимчасового перебування.
В запереченнях на касаційну скаргу позивач зазначив, що судами попередніх інстанції повно та всебічно було встановлено обставини справи, а тому правові підстави до їх скасування відсутні.
Так, в ході розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що 30.06.2016 прикордонним нарядом «Група реагування» на ділянці відділу прикордонної служби «Рівне» Луцького прикордонного загону за спробу незаконного перетинання державного кордону України поза пунктом пропуску через державний кордон України, було виявлено відповідача та затримано його в адміністративному порядку до 3 діб.
В ході співбесіди зі співробітниками прикордонної служби відповідач назвався громадянином Республіки Ірак ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, при собі мав внутрішній паспорт громадянина Іраку.
Про затримання відповідача було повідомлено Консульське управління МЗС України та Посольство Республіки Ірак в Україні.
В подальшому, в ході співбесіди з офіцером Луцького прикордонного загону та перекладачем, відповідач повідомив, що внутрішній паспорт громадянина Іраку підроблений, а анкетні дані в ньому не відповідають дійсності. При цьому, зазначив, що насправді він є громадянином Туреччини.
Про зміну анкетних даних відносно іноземця було повідомлено Консульське управління МЗС України та Посольство Турецької Республіки в Україні.
Проте, приналежність відповідача до громадянства цих країн посольствами не підтверджена.
Постановою Любомльського районного суду Волинської області від 01.07.2016 громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, і накладено на нього стягнення у вигляді 10 (десяти) діб адміністративного арешту.
2 липня 2016 року  керівництвом Луцького прикордонного загону прийнято рішення про примусове повернення громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3 за межі України, яким зобов'язанано відповідача залишити територію України до 10.07.2016.
Відповідач у вказаний строк територію України не залишив.
Вважаючи, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виїзду за межі території України, оскільки рішення про примусове повернення не виконав, у нього відсутні будь-які документи, необхідні для добровільного виїзду за межі території України та кошти для придбання проїзного документа, позивачі звернулися до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність прийняття судом рішення про примусове видворення відповідача з території України.
Підставами слугував факт порушення відповідачем правил перебування на території України, а також наступні обставини: відсутність відповідача документів, які надають право виїзд та/або в'їзд на територію України; наявність обґрунтованих підстав вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення; те, що громадянин Республіки Ірак ОСОБА_3, на даний час не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, та відсутні підстави вважати, що останній підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, огляду на наступне.
  Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22.09.2011  (далі - Закон №3773-VI).
Частиною 1 статті 30 Закону України №3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Отже, вказаною нормою статті встановлено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.
Статтею 31 Закону України №3773-VI визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.
Наведений перелік підстав є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Оскільки відповідачем не виконано у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення від 02.07.2016, яке є чинним, не було оскаржене та не скасовано, а також враховуючи відсутність у громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3,  1978 року народження, документів на право перебування на території України, та на відсутність встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» заборон на примусове видворення відповідача, колегія суддів вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та необхідності примусового видворення за межі території України громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3.
Стосовно посилань скаржника на те, що судами  не було з'ясовано та не надано належної оцінки наявності у відповідача побоювань щодо загрози його життю у разі повернення в країну громадянського походження, колегія суддів зауважує наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон № 3671-VI), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.
Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України, в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Водночас, в ході розгляду даної справи судами було встановлено, що відповідач у передбачені Законом № 3671-VI  України строки до відповідного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, не звертався. Так  само, на час розгляду справи відсутні відомості щодо прийняття органом міграційної служби рішення про визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує захисту.
Твердження скаржника про порушення судами норм матеріального права та неврахування, що затримання іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні в пунктах тимчасового перебування не може перевищувати дванадцяти місяців, не відповідають дійсності та  спростовуються положеннями частини четвертої статті 30 Закону України №3773-VI, згідно якої іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
В свою чергу, скаржник, посилаючись на Типове положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1110, не врахував, що з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносин, в даному випадку застосуванню підлягають саме положення частини четвертої статті 30 Закону України № 3773-VI.
Отже, суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін. 
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                      п о с т а н о в и в :
Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 серпня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року у справі №161/9709/16-а залишити без змін,  а касаційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_2 (ОСОБА_3), - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя:                                                                                І.Л. Желтобрюх

Судді:                                                                                                          О.В. Білоус 

                                                                                                 Т.Г. Стрелець