Постанова 
Іменем  України
 
16 січня 2018 року
м. Київ
 
справа № 235/1954/16-ц
 
провадження № 61-423 св 17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,               ЧернякЮ. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська»,
представник відповідача - ОСОБА_6, 
 
розглянув у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у складі судді Данилів Є. В. від 5 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Азевич В. Б.,                  Новосядлої В. М. від 9 червня 2016 року, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 6 грудня 2011 року він працював на державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі - ДП «ВК «Краснолиманська») на посаді завідуючого гірничими роботами, 50 % та більше робочого часу був зайнятий на підземних роботах. Згідно наказу                      від 4 вересня 2014 року № 3918к йому було надано відпустку на період                       з 8 вересня 2014 року по 19 вересня 2014 року, під час якої він захворів,                      і з 22 вересня 2014 року знаходився на стаціонарно-амбулаторному лікуванні         з діагнозом ішемічна хвороба серця. Продовжував хворіти до 16 грудня                2014 року, коли було закрито лікарняний, однак його самопочуття не покращилось. У зв'язку з хворобою йому було видано довідку від 16 грудня 2014 року № 243/4061 про те, що йому протипоказана важка фізична праця в підземних умовах, психоемоційне перенапруження та було рекомендовано санаторно-курортне лікування, на підставі чого ним була отримана довідка             № 839.
Також позивач зазначав, що 5 вересня 2014 року на ДП «ВК «Краснолиманська» відбулись події з участю полку патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1», після яких було змінено керівництво                 підприємства. Усі намагання потрапити на територію підприємства були безрезультатними, оскільки його не пропускала охорона. У зв'язку із вищезазначеними подіями листки непрацездатності ним були направлені на підприємство поштою, подальше спілкування з керівництвом підприємства відбувалось шляхом листування. 
28 липня 2015 року він отримав лист підприємства від 24 липня 2015 року з повідомленням, що на підставі наказу від 10 липня 2015 року № 2371к його звільнено з роботи за прогул згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України              з 17 грудня 2014 року.
Вважав своє звільнення незаконним, оскільки адміністрацією підприємства були створені такі умови, за яких він не міг стати до роботи та приступити до безпосереднього виконання посадових обов'язків. Зазначав, що такими діями відповідача йому було завдано моральної шкоди.
Позивач просив суд: скасувати наказ про його звільнення від 10 липня                2015 року № 2371к, поновити його на роботі посаді завідуючого гірничими роботами, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 грудня 2014 року по 16 березня 2016 року в розмірі 222 208 грн 35 коп. та 30 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області                     від 5 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 
 
Відмовляючи в позові ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивач вчинив прогули, що мало тривалий характер, доказів поважності причин, з яких він допустив прогули не надав. Крім того, позивач звернувся до суду із позовною заявою з пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України. 
 
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 9 червня 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 5 травня 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не надав належних доказів поважності причин,  з яких він допустив прогули, а надання йому додаткової відпустки без збереження заробітної плати тривалістю                     30 календарних днів протягом одного року суперечить вимогам Закону України «Про відпустки».
 
У листопаді 2016 рокуОСОБА_4подав до суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати оскаржувані судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.     
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду щодо пропуску ним строків звернення до суду є необґрунтованими, оскільки він хворів, неодноразово звертався за медичною допомогою і відповідні докази були ним подані до суду.
Крім того, посилається на те, що судом не враховано його заяви від 11 грудня 2014 року та 12 січня 2015 року про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, які відповідачем не було розглянуто. Зазначав, що ці заяви були ним подані відповідачу на підставі статті 25 Закону України «Про відпустки» для завершення санаторно-курортного лікування і ним була додано довідку № 839 з відповідним медичним висновком.Також зазначав, що суд не дав оцінки поясненням свідка ОСОБА_7, який підтвердив, що всі події, які відбувались на той час на ДП «ВК «Краснолиманська», призвели до його незаконного звільнення.
 
24 січня 2017 року представник ДП «ВК «Краснолиманська» ОСОБА_6 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими. При цьому вказав, що ОСОБА_4  було звільнено наказом від 10 липня 2015 року № 2371к, який він отримав                       11 серпня 2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення йому листа, а з позовною заявою звернувся до суду лише 17 березня 2016 року, тобто з пропуском строку, визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України. Також зазначав, що заява позивача від 11 грудня 2014 року про надання йому безоплатної відпустки була розглянута підприємством та залишена без задоволення, оскільки позивачу протягом 2014 року вже надавалися відпустки без збереження заробітної плати тривалістю                          14 календарних днів, що позивачем не заперечувалося. Довідка № 839, на яку посилається позивач як на підставу для надання безоплатної відпустки згідно норм статті 25 Закону України «Про відпустки», не була оформлена належним чином, а тому не була врахована відповідачем. Доказів надсилання на адресу підприємства заяви по надання безоплатної відпустки від 12 січня 2015 року позивачем до суду не було надано.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають, є законними та обґрунтованими.
 
Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Відповідно до частини першої статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
 
Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
 
Судом установлено, що ОСОБА_4 з 6 грудня 2012 року працював на ДП «ВК «Краснолиманська» на посаді завідуючого гірничими роботами,                    50 % та більше робочого часу був зайнятий на підземних роботах.
 
Згідно з наказом від 10 липня 2015 року № 2371к ОСОБА_4                          з 17 грудня 2014 року звільнено з займаної посади завідуючого гірничими роботами ДП «ВК «Краснолиманська» за здійснені прогули з 17 грудня                2014 року по дату звільнення, відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.
 
Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 6 листопада               1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). 
 
Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
 
Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
 
Суд першої інстанції встановив, що згідно з листками непрацездатності ОСОБА_4 безперервно хворів з 22 вересня 2014 року по 16 грудня             2014 року. 
 
У листку непрацездатності серії АГУ № 868099 зазначено, що                      ОСОБА_4 повинен стати до роботи з 17 грудня 2014 року, проте                до 10 липня 2015 року, коли було видано наказ про його звільнення, він до роботи не приступив, причину відсутності на роботі не повідомив.
 
При цьому, ДП «ВК «Краснолиманська» неодноразово надсилало листи ОСОБА_4, які були ним отримані, з метою з'ясувати причину його відсутності на роботі. 
 
Таким чином висновки судів про те, що вчинення прогулів ОСОБА_4 мало тривалий характер, є правильними. Доказів поважності причин, з яких він допустив прогули протягом тривалого часу ОСОБА_4 суду не надав, як не надав доказів того, що він повідомляв ДП «ВК «Краснолиманська» про причину його відсутності.
 
Також судом було встановлено, що заява позивача від 11 грудня 2014 року про надання йому безоплатної відпустки була розглянута ДП «ВК «Краснолиманська» та залишена без задоволення, оскільки позивачу протягом 2014 року вже надавалися відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 14 календарних днів. 
 
Відповідно до статті 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.
 
Відтак, надання додаткової відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 30 календарних днів протягом одного року суперечить вимогам                             статті 26 Закону України «Про відпустки». 
 
Згідно з пунктом 11 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку працівникам для завершення санаторно-курортного лікування - тривалістю, визначеною у медичному висновку.
 
Посилання позивача на те, що ним було надано довідку № 839, яка, на його думку, була підставою для надання йому безоплатної відпустки, є безпідставними, так як судом встановлено, що на час звернення із заявою                від 11 грудня 2014 року позивач санаторно-курортного лікування не проходив. Отже у нього не було необхідності його завершувати. Крім того, вказана довідка не була оформлена належним чином: не була підписана головою лікарсько-консультативної комісії, не містила дати складання та печатки установи. 
 
Доказів надіслання на адресу підприємства заяви по надання безоплатної відпустки від 12 січня 2015 року позивачем до суду надано не було.
 
Також судом надано вірну оцінку поясненням свідка ОСОБА_7 щодо неможливості потрапити на територію ДП «ВК «Краснолиманська», починаючи з 11 грудня 2014 року, так як позивач не був позбавлений можливості звернутися письмово до нового керівництва підприємства для усунення перешкод у виконанні ним його трудових обов'язків, чого він не зробив.
 
У зв'язку з викладеним доводи касаційної скарги є безпідставними.
 
Разом з тим колегія судів зазначає й таке.
 
Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових справ, а саме місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
 
За змістом наведеної норми права та статті 234 КЗпП України цей строк може бути поновлено у разі порушення трудових прав працівника.
 
Отже, перш ніж застосовувати строк звернення до суду суд має встановити чи порушено трудові права позивача. Якщо вони не порушені, то суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.
 
При цьому суди на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, безспірно встановили, що відповідач не порушив норм КЗпП України при звільненні позивача, його трудових прав не порушував.
 
Отже, як районний суд, так і апеляційний суд, помилково застосували положення про пропуск позивачем строку звернення до суду.
 
Однак, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції встановив відсутність порушених прав або оспорюваного інтересу позивача, оскільки його звільнення було законним.
 
За таких обставин хоча суди й дійшли неправильного висновку про застосування строку звернення до суду, проте правильно вирішили спір по суті. Оскільки при ухваленні нового рішення результат по суті спору не зміниться, колегія суддів вважає за необхідне ухвалені у справі судові рішення залишити без змін.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області                           від 5 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області                        від 9 червня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                  Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                            Б. І. Гулько 
Є. В. Синельников        
С. Ф. Хопта 
Ю. В. Черняк