Постанова 
Іменем  України
 
25 січня 2018 року
м. Київ
 
справа № 523/929/15-ц
 
провадження № 61-1571св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської областіу складі колегії суддів: Мартинової К. П., Гірняк Л. А., Заїкіна А. П., від 08 липня 2015 року 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2015 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги.
Позовна заява мотивована тим, що вони разом із відповідачем є власниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частинах по 1/4 частини кожному. На протязі останніх трьох років відповідач не платить за житлово-комунальні послуги. Так, вартість сплачених ними житлово-комунальних послуг за 2011-2014 роки складає 6 818 грн 92 коп., коштів споживання природного газу за три роки - 2 162 грн 41 коп. та послуг за теплопостачання - 7 806 грн 58 коп.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили суд стягнути з відповідача на їх користь 1/4 частини від сплачених грошових коштів за користування житлово-комунальними послугами у розмірі                      4 196 грн 97 коп.
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4,             ОСОБА_5 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що саме позивачі сплачували необхідну грошову суму коштів за користування житлово-комунальними послугами.
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних частинах 4 196 грн 97 коп. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_6 є співвласником квартири АДРЕСА_1, в якій він зареєстрований, а тому відповідно до своєї частини у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (статті 360, 382 ЦК України).
 
13 жовтня 2015 рокуОСОБА_6 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 17 вересня 2001 року квартира АДРЕСА_1, загальною площею 61,4 кв. м належала на правах приватної спільної часткової власності у рівних частинах йому та ОСОБА_5,             ОСОБА_4, ОСОБА_3 Проте, 01 вересня 2014 року ОСОБА_5 передав безоплатно у власність ОСОБА_4 1/4 частини вказаної квартири і з цього часу квартира АДРЕСА_1 належить на правах приватної спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_3
Також, ОСОБА_6 посилався на те, що позивачі перешкоджають йому у користуванні квартирою, що підтверджено рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2014 року в справі за його позовом до                  ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про вселення, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні власністю та визначення порядку користування квартирою.
Крім того, заявник у касаційній скарзі посилався на те, що не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, а також судами попередніх інстанцій у порушення вимог статей 222, 321 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду судами попередніх інстанцій справи) йому не направлялись копії судових рішень.
 
04 лютого 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначили, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим. 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
28 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Співвласник відповідно до частини у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (статті 360, 382 ЦК України).
 
Установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло                  від 17 вересня 2001 року квартира № 8, розташована по АДРЕСА_1 належала на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 в рівних частинах. Всі співвласники зареєстровані у вказаній квартирі.
Вартість сплачених за 2011-2014 роки житлово-комунальних послуг, згідно довідки комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Північний» від 04 грудня 2014 року № 307, складає 6 818 грн 92 коп.
Вартість сплачених коштів за споживання газу за 2011-2014 року, відповідно довідки публічного акціонерного товариства «Одесагаз» від 08 грудня 2014 року № 2717/21/17, становить 2 162 грн 41 коп.
За послуги теплопостачання у квартиру АДРЕСА_1 за 2011-2014 року, згідно довідки комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» від 04 грудня 2014 року № 02/02/06-1253, сплачено 7 806 грн 58 коп.
 
Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), керуючись статтями 360, 382 ЦК України, враховуючи те, що ОСОБА_6 є співвласником квартири АДРЕСА_1 та є зареєстрованим у даній квартирі відповідно до довідки БТІ, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_6 грошових коштів, сплачених позивачами за житлово-комунальні послуги, які нараховані по указаній квартирі за кількістю зареєстрованих в ній осіб, та з урахуванням розміру квартири, без урахування послуг, які сплачені за лічильниками споживання.
 
Розглядаючи даний спір, суди обґрунтовано вирішили його з дотриманням вимог норм процесуального права, керуючись частиною 5 статті 74 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій), згідно з якою у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. З урахуванням того, що судова повістка та копія оскаржуваного рішення направлялися ОСОБА_6 за адресою його місця реєстрації (а. с. 69-70,194), доводи ОСОБА_6 про неповідомлення про час і місце судового розгляду справи, а також не направлення йому судом апеляційної інстанції копії рішення - безпідставні. 
 
Враховуючи те, що спір по суті судами попередній інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
 
Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           М. Є. Червинська
Судді:                                                                                      Н. О. Антоненко
                                                                                       В.М. Коротун
В.П. Курило
                                                                                       В.І. Крат