Постанова
Іменем України
 
23 січня 2018 року
м. Київ
 
справа № 336/6873/15-ц
провадження № 61-1043св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі :
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф.,    ЧернякЮ. В.,
 
учасники справи:
позивач - Державний навчальний заклад «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник»,
відповідач - ОСОБА_3, 
відповідач - ОСОБА_4, 
відповідач - ОСОБА_5, 
відповідач - ОСОБА_6, 
відповідач - ОСОБА_7, 
відповідач - ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_9 і ОСОБА_10, 
відповідач - ОСОБА_11, 
відповідач - ОСОБА_12, 
відповідач - ОСОБА_13, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_29 
відповідач - ОСОБА_14, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_15,
третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів: служба у справах дітей Запорізької міської ради;
 
розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду                  м. Запоріжжя в складі судді Наумова О. О. від 08 червня 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Запорізької області, постановлену у складі судової палати з розгляду цивільних справ: ОСОБА_16, ОСОБА_17,          ОСОБА_18 від  11 серпня 2016 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2015 року Державний навчальний заклад «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник» подало позовну заяву про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9ОСОБА_30.,         ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_13 та ОСОБА_19 із кімнат АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.
Позовна заява мотивована тим, що відповідачі проживають в кімнатах        АДРЕСА_2 гуртожитку Державного навчального закладу «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник», розташованого за адресою                        АДРЕСА_3 З 1999 року по 2010 рік відповідачі займали кімнати АДРЕСА_4 вказаного гуртожитку, однак на підставі рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2008 року були виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Фактичне виселення було проведено 24 вересня 2010 року, однак після проведення виселення родина ОСОБА_3 у складі: ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_19, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зайняли кімнати АДРЕСА_5 у гуртожитку та проживають там до теперішнього часу. Позивач звертає увагу на те, що ордеру на вселення до гуртожитку відповідачі не мають, заселились самовільно у трудових відносинах з Державним навчальним закладом «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник» не перебувають та не є його учнями, а тому підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня           2016 року частково задоволено позовні вимоги Державного навчального закладу «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник». Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,    ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12,          ОСОБА_13, ОСОБА_19, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з кімнат АДРЕСА_6, без надання іншого житлового приміщення. Решту позовних вимог залишено без задоволення. Вирішено питання про судові витрати.
Судове рішення першої інстанції мотивоване тим, щовідповідачі у добровільному порядку кімнати АДРЕСА_7 не звільнили, сторони не пов'язані трудовими відносинами, відповідачі за місцем проживання (у гуртожитку) не зареєстровані, рішення про виділення гуртожитку житловою комісією Державного навчального закладу «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник» не приймалось, ордер на вселення не видавався, а тому у відповідачів не виникає права на постійне проживання в гуртожитку.
11 серпня 2016 року ухвалою колегії судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі вселились у спірні кімнати з порушенням установленого порядку і тому підлягають виселенню. 
У серпня 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2016 року. 
28 жовтня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
15 грудня 2016 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом Державного навчального закладу «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_9,       ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_19, ОСОБА_14, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_15, про виселення без надання іншого житлового приміщення призначено до судового розгляду. 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року       № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
21 грудня 2017 року справу за позовом Державного навчального закладу «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_9,       ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_19, ОСОБА_14, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_15, про виселення без надання іншого житлового приміщення передано до Верховного Суду.
У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити Державному навчальному закладу «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник» у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що суди при вирішенні справи не надали належної оцінки тому, факту, що Державний навчальний заклад «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник» вдруге звернувся до суду з позовом з приводу спору між тими самими сторонами, відносно того ж предмету та з аналогічних підстав, що в силу положень статті 205 ЦПК України є підставою для закриття провадження у справі і про що наголошувалось останньою як в суді першої інстанції так і апеляційної інстанції. Крім того, скаржник вказує про те, що попереднє рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2008 року виконано не було, при цьому на думку заявника позивачем було пропущено строки для звернення до суду з даним позовом. Також заявник вважає, що Державний навчальний заклад «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник» є неналежним позивачем у справі, так як останній не є власником гуртожитку по вул. Панфьорова,146-а, у м. Запоріжжі, а також вказує про те, що її виселення без надання іншого жилого приміщення не відповідає положенням статей 125, 132 ЖК Української РСР, так як вона поселилися у гуртожитку у зв'язку з роботою.
16 січня 2017 року Державний навчальний заклад «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник» подало заперечення (відзив) на вказану вище касаційну скаргу, в якому вказує на її необґрунтованість.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у справі, дійшов висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. 
Судами встановлено, що 29 червня 2010 року відповідно наказу Міністерства освіти і науки України №643 Вище професійне училище № 27 перейменовано на Державний навчальний заклад «Запорізьке машинобудівне вище професійне училище». 
Згідно наказу Міністерства освіти і науки України №1028 від 01 листопада       2010 року створено державний навчальний заклад «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» шляхом реорганізації державного навчального закладу «Запорізьке машинобудівне вище професійне училище» на базі виділеного із складу останнього відокремленого структурного підрозділу, розташованого за адресою: АДРЕСА_13 
Державний навчальний заклад «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» є правонаступником Державного навчального закладу «Запорізьке машинобудівне вище професійне училище» в частині прав і обов'язків відокремленого структурного підрозділу.
Відповідно до акту приймання-передачі основних фондів від 16 жовтня            2011 року державний навчальний заклад «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» прийняло об'єкт, який розташовано за адресою: АДРЕСА_9, що належить на праві державної власності Міністерству освіти і науки України і знаходиться на балансі державний навчальний заклад «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник»
З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 серпня 2007 року вбачається, що власником гуртожитку по АДРЕСА_8             з 26 липня 2007 року є держава в особі Міністерства освіти і науки України.
Згідно витягу з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 травня 2014 року власником гуртожитку по АДРЕСА_12 є держава в особі Міністерства освіти і науки України, Гуртожиток перебуває на балансі Державного навчального закладу «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник».
Згідно даних трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3, остання з 01 листопада 2009 року була прийнята на роботу до товариства з обмеженою відповідальністю «Твикс-Сервіс ЛТД » і не перебувала у трудових відносинах з позивачем.
Також встановлено, що у період з 19 жовтня 1999 року ОСОБА_3 була тимчасово зареєстрована за адресою: АДРЕСА_10 (строк реєстрації до 05 жовтня 2000 року), 03 вересня 2004 року знята з реєстрації із вказаної адреси з вибуттям за адресою: АДРЕСА_11 за якою зареєстрована з 23 вересня 2004 року.
Також встановлено, що ордер на жилу площу у гуртожитку в порядку, передбаченому статтями 128, 129 ЖК Української РСР відповідачам не видавався.
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2008 року ОСОБА_3, разом з неповнолітніми ОСОБА_9, ОСОБА_13, а також ОСОБА_6, ОСОБА_20, ОСОБА_8 і ОСОБА_14 виселено з кімнат АДРЕСА_4 гуртожитку по вул. Панфьорова, 146-а у м. Запоріжжя, без надання іншого жилого приміщення.
У добровільному порядку вищевказане рішення суду боржниками не виконано, у зв'язку із чим 24 вересня 2010 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції проведено примусове виселення ОСОБА_3 разом з неповнолітніми ОСОБА_9, ОСОБА_21 та ОСОБА_6, ОСОБА_20, ОСОБА_8, ОСОБА_14 з кімнат АДРЕСА_15, без надання іншого житлового приміщення.
Встановлено, що при проведенні примусового виселення кімнати               АДРЕСА_16 залишились повністю порожніми, однак у кімнаті АДРЕСА_17 зазначеного гуртожитку залишилась ОСОБА_8 разом із своєю малолітньою дитиною          ОСОБА_9, а у кімнаті АДРЕСА_18 гуртожитку залишилась ОСОБА_22 зі своєю малолітньою дитиною ОСОБА_23, які не вказані у виконавчому документі, про що зазначено в акті державного виконавця від 24 вересня 2010 року та встановлено ухвалою Шевченківського районного суду             м. Запоріжжя від 25 січня 2011 року.
Встановивши у справі, яка переглядається, наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із вищезазначених кімнат гуртожитку без надання їм іншого постійного житла, поза увагою та без дослідження судів передніх інстанцій залишились доводи відповідачів, що викладені у поданих запереченнях та апеляційній скарги. 
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у випадку повного виконання рішення згідно з виконавчим документом виконавче провадження підлягає закінченню. 
В матеріалах справи знаходяться постанови старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 11 жовтня 2010 року (т. 2 а.с. 215-219). Зазначені постанови не досліджувались судами.
За змістом частини одинадцятій статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, якщо особа самостійно вселилася в приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в цьому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.  
Така ж за змістом норма міститься в частині десятій статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
Заперечуючи проти доводів позовної заяви, відповідачі посилалися на те, що рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада           2008 року фактично виконано не було. Відповідачі наполягали на закритті провадження у цивільній справі.
Суд першої інстанції у порушення вимог статей 212, 213 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) не надав належної оцінки запереченням відповідачів, належним чином їх не перевірив і поклав в основу свого рішення ту обставину, що ОСОБА_3 разом зі своєю сім'єю (боржники за виконавчим провадженням), після виконання судового рішення залишилась проживати у спірному жилому приміщенні, не з'ясувавши, в який час після виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2008 року боржники за виконавчим провадженням допустили самостійне вселення до приміщення, з якого їх було примусово виселено. Судами не досліджено, чи звертався державний виконавець до суду, у відповідності до положень частини одинадцятої статті 78 Закону України «Про виконавче провадження», з питанням про повторне виселення боржників, а також чи поновлювалось виконавче провадження. Таким чином суди дійшли передчасного і необґрунтованого висновку про задоволення позову в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_24, ОСОБА_21,          ОСОБА_25, ОСОБА_8 та ОСОБА_14 
Без з'ясування вказаних вище обставин не можна вважати правильним  висновок суду першої інстанції про те, що розгляд спору між позивачем та ОСОБА_3, ОСОБА_24, ОСОБА_21, ОСОБА_25, ОСОБА_8 та ОСОБА_14 про виселення з кімнат АДРЕСА_19 не є повторним розглядом спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Апеляційний суд в порушення статей 303, 315 ЦПК України (у редакції від     07 липня 2010 року) на вищезазначене уваги не звернув, у достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Частиною 1 статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доказам як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, надати оцінку запереченням відповідачів,  з'ясувати чи підлягають повторному захисту права та інтереси позивача у обраний ним спосіб, з урахуванням положень частини одинадцятої статті 78 Закону України «Про виконавче провадження»           від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (частини десятій статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII).
Також при новому розгляді справи необхідно враховувати, що у відповідності до частини четвертої статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо виселення дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня        2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2016 року у даній справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді | О. В. Білоконь
| Є. В. Синельников
| С. Ф. Хопта
| Ю. В.Черняк