Верховний
Суд

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року 
м. Київ

справа №  910/7038/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючий - Стратієнко Л.В.,
судді: Мамалуй О.О., Ткач І.В.,
за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:
позивача - Фрейдун О.М., 
відповідача 1 - Кобця Р.Ю., 
відповідача 2 - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Кліносол Трейдінг Компані",
на рішення Господарського суду міста Києва
(суддя - Демидов В.О.)
від 06.06.2017,
та постанову Київського апеляційного господарського суду
(головуючий - Алданова С.О., судді - Зубець Л.П., Мартюк А.І.)
від 02.10.2017,

за позовом дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 
до товариства з обмеженою відповідальністю "Кліносол Трейдінг Компані", товариства з обмеженою відповідальністю "Юбіпартнер Факторинг" 
про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року дочірнє підприємство "Київське обласне дорожнє управління" відкритого акціонерного товариства "Автомобільні дороги України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 31.10.2016, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Кліносол Трейдінг Компані" та товариством з обмеженою відповідальністю "Юбіпартнер Факторинг". 

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі, укладаючи спірний договір відступлення права вимоги, вчинили удаваний правочин з метою уникнення необхідності його погодження із позивачем, без дотримання вимог ЦК України та без отримання письмової згоди на такі дії від позивача - ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України".

Вважаючи свої права порушеними, ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" звернулось до суду з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 31.10.2016. 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 позов задоволено. Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 31.10.2016 укладений між ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані" та ТОВ "Юбіпартнер Факторинг". 

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 залишено без змін. 

ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані" подало касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 

Підставами для скасування судових рішень відповідач-1 зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права,  що полягає у незастосуванні до спірного договору положень ст.ст. 1077, 1079, 1080, 1084 ЦК України як до договору факторингу, а також нез'ясування судами попередніх інстанцій, яким чином укладення договору відступлення права вимоги від 31.10.2016 порушує права позивача. 

У відзиві на касаційну скаргу позивач - ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 залишити без змін, а касаційну скаргу ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані" - без задоволення. Підставами відмови у задоволенні касаційної скарги ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" зазначає:  що спірний договір відступлення права вимоги від 31.10.2016 не є договором факторингу в розумінні вимог ст. 1077 ЦК України та ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а також вказує на наявність факту порушення його прав, що полягає у неотриманні відповідачами обов'язкової письмової згоди позивача на відступлення права вимоги, як того вимагають умови договорів поставки №1Т-К від 29.04.2009, №523-ф від 04.10.2011 та №524-ф від 04.10.2011.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї,  перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Наведені у касаційній скарзі аргументи щодо незастосування господарськими судами до спірного договору положень ст.ст. 1077, 1079, 1080, 1084 ЦК України, як до договору факторингу, не є підставами для скасування судових рішень відповідно до вимог ст. 311 ГПК України, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального права.

Так, судами першої та апеляційної інстанцій враховано, що 31.10.2016 між ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані" та ТОВ "Юбіпартнер Факторинг" було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до п.п. 1.1, 1.3 якого ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані" як первісний кредитор, відступив ТОВ "Юбіпартнер Факторинг" як новому кредитору належне йому право грошової вимоги в загальній сумі 1 534 095,60 грн за такими договорами:

- за договором поставки № 1Т-К від 29.04.2009, укладеним між ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані" та ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України";

- за договором поставки № 523-ф від 04.10.2011, укладеним між ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані" та філією "Броварське районне дорожнє управління" в інтересах ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України";

- за договором поставки № 524-ф від 04.10.2011, укладеним між ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані" та філією "Броварське районне дорожнє управління" в інтересах ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

Боржником у договорі про відступлення права вимоги від 31.10.2016 визначено ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України". 

Укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги від 31.10.2016 не є договором факторингу, про що правильно вказали суди попередніх інстанцій,  з  огляду таке.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги  (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і  оплатним.

У останньому  випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. 

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. 

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. 

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує  послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов'язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. 

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст,  суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірний договір від 31.10.2016 є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а також спірний договір від 31.10.2016 не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Доводи касаційної скарги щодо незастосування господарськими судами до спірного договору від 30.10.16 положень ст.ст. 1077, 1079, 1080, 1084 ЦК України, як до договору факторингу, були предметом розгляду у судах попередніх інстанцій і їм дана належна правова оцінка відповідно до вимог ст. 43 ГПК (в редакції до 15.12.2017).  

Посилання відповідача-1 на ст. 1080 ЦК України про дійсність договору відступлення права вимоги від 31.10.2016, як договору факторингу, незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження, не спростовують висновків господарських судів і зводяться до неправильної оцінки зібраних у справі доказів.  

Щодо аргументу касаційної скарги про відсутність факту порушення прав позивача внаслідок укладення відповідачами договору відступлення права вимоги від 31.10.2016 Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке. 

Судами першої та апеляційної інстанції при вирішенні спору правильно враховано те, що умовами п. 12.3 договору поставки № 1Т-К від 29.04.2009 укладеного ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані" та ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" було встановлено, що відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим договором однією із сторін до інших осіб допускається виключно за умови письмового погодження цього із всіма сторонами.

Пунктами 11.7 договорів поставки №523-ф від 04.10.2011 та №524-ф від 04.10.2011 укладених ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані" та філією "Броварське районне дорожнє управління", яка діяла в інтересах ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", було погоджено, що відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим договором однією із сторін до інших (третіх) осіб допускається виключно за умови письмового погодження з іншою стороною.

Тобто сторони вказаних договорів узгодили взаємно кореспондуючі права на погодження відступлення права вимоги або на непогодження такого відступлення. 

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (ст. 20 ГК України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 1 ГПК України установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Верховний Суд погоджується із висновками господарських судів, що вчинені дії відповідачів з укладення спірного договору відступлення права вимоги від 31.10.2016 без письмової згоди ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" порушили суб'єктивні права та законні інтереси позивача, і, відповідно, у нього були правові підстави для звернення до суду із вимогою про визнання недійсним такого договору.  

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права щодо наявності підстав визнання недійсним спірного договору відступлення права вимоги від 31.10.2016, необхідно зазначити таке. 

Задовольняючи позов місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що передача права вимоги за спірним договором від 31.10.2016, належної товариству з обмеженою відповідальністю "Кліносол Трейдінг Компані" третій особі можлива лише за умови отримання письмової згоди від позивача. Належні докази, які підтверджують надання позивачем такої згоди відповідачам, у матеріалах справи відсутні.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Проте, судами першої та апеляційної інстанцій було правильно взято до уваги, що у договорах поставки №1Т-К від 29.04.2009, №523-ф від 04.10.2011 та №524-ф від 04.10.2011 сторонами було встановлено, що відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цими договорами однією із сторін до інших осіб допускається виключно за умови письмового погодження цього правочину із всіма сторонами такого договору.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 ГК, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд погоджується з обґрунтованими висновками суду першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 31.10.2016 відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України з урахуванням того, що вказаний спірний договір вчинений відповідачами без попередньої письмової згоди на те позивача - ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

Відповідно до ст. 300 ГПК України (в редакції після 15.12.2017), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене вище, постанова суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийняті з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно зі ст. 129  ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу - ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані".  

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317  ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Кліносол Трейдінг Компані" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 у справі за № 910/7038/17 - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                         Л. Стратієнко

Судді                                                                                                      О. Мамалуй

                                                                                                                       І. Ткач